ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 904/3067/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Власова Ю.Л. та Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - фізичної особи-підприємця Хлєбнікова Романа Володимировича - Смирнова Ю.В., адвокат (ордер АР №1318655 від 05.05.2026),
відповідача - Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Солодухін М.В. (самопредставництво),
третьої особи, на стороні позивача - Фізичної особи-підприємця Дяді Сергія Анатолійовича - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 (суддя Іванова Т.В.) та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2026 (головуючий суддя: Паруснікова Ю.Б., судді: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г)
у справі № 904/3067/25
за позовом фізичної особи-підприємця Хлєбнікова Романа Володимировича (далі - ФОП Хлєбніков Р.В.; позивач)
до Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Комітет; АМК; відповідач),
про визнання недійсним та скасування пунктів рішення,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фізичної особи-підприємця Дяді Сергія Анатолійовича,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ФОП Хлєбніков Р. В. звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комітету про визнання недійсними та скасування пунктів 1 і 2 рішення адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 54/22-р/к від 08.04.2025 у справі № 54/5-23 (далі - Рішення АМК), вважаючи його ухваленим із порушенням вимог закону, без належного з`ясування обставин та оцінки доказів. 
Короткий зміст судових рішень
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 18.09.2025, залишеним без змін Центральним апеляційним господарським судом постановою від 03.03.20262, позовні вимоги ФОП Хлєбнікова Р.В. до АМК, про визнання недійсним та скасування пунктів 1 та 2 Рішення АМК задоволено у повному обсязі.
Визнано недійсним та скасовано пункти 1 та 2 Рішення АМК в частині, що стосуються ФОП Хлєбнікова Р.В.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Комітет, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2026 та ухвалити нове рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Підставою для оскарження рішення і постанови судів попередніх інстанцій, Комітет (з урахуванням викладення касаційної скарги у новій редакції) визначив пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на неврахування висновків викладених у постановах:
- від 13.01.2026 у справі №916/4201/24, від 15.07.2025 у справі №910/2415/24, від 18.01.2022 у справі №910/17572/20 щодо тривалості розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами АМК та з`ясування обставин, яким чином розгляд справи вплинув на права позивача у здійсненні ним господарської діяльності у зв`язку з чим судами неправильно застосовано статті 13, 14, 74, 76, 77, 78, 86, 236 ГПК України та статей 1, 5, 6, 35, 36, 37, 42, 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210); 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду стосовно того, що заходи здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції (передбачені пунктами 1, 5 статті 17 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до відкриття справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не мають включатися до строків, які перевіряє суд, оскільки здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції є основним завданням органів АМК визначеним статтею 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", яке не може бути кваліфіковано як порушення прав та охоронюваних законом інтересів суб`єктів господарювання.
Позиція інших учасників справи
Від ФОП Хлєбнікова Р.В. 20.05.2026 (через систему "Електронний суд") подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі №904/3067/25- без змін.
ФОП Хлєбніков Р.В. 24.06.2026 (через систему "Електронний суд") подав до Верховного Суду з додаткові пояснення. 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Розпорядженням Адміністративної колегії АМК від 03.02.2023 розпочато розгляд справи №54/5-23 за ознаками вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210.
За результатами розгляду матеріалів справи № 54/5-23 про порушення ФОП Хлєбніковим Р.В. та іншим учасником торгів законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210), 08.04.2025 прийнято Рішення АМК.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у спірних торгах брали участь чотири особи, однак договір за їх результатами укладений не був. 
На підставі Рішення АМК на позивача накладено штраф у розмірі 34 000,00 грн, а на третю особу - 3 500,00 грн.
Судом встановлено, що адміністративна колегія обґрунтувала свій висновок таким: 
- пропозиції позивача та третьої особи були завантажені до системи 09.02.2018 з різницею у 7 хвилин (о 09:44 та 09:51); 
- обидва учасники використовували одну й ту саму IP-адресу при поданні пропозицій та участі в аукціоні; 
- оплата за участь у торгах здійснена через рахунки в АТ КБ "ПриватБанк" в один і той самий день із входом до системи "Клієнт-Банк" з тієї ж IP-адреси; 
- у тендерних пропозиціях виявлено схожість за структурою та оформленням, однакові граматичні помилки, спільні графічні дефекти на сканованих копіях; 
- файли мали однакові технічні характеристики, що свідчить про використання одного програмного забезпечення; 
- зафіксовано використання обома учасниками одних і тих самих інтернет-ресурсів і сервісів у підприємницькій діяльності. 
Також суди встановили, що антимонопольне розслідування фактично тривало понад сім років - від доручення про проведення перевірки у 2018 році до прийняття рішення у квітні 2025 року, при цьому всі фактичні обставини, покладені в основу оскаржуваного рішення адміністративної колегії, стосуються подій лютого 2018 року, а в подальші роки відповідачем не було отримано нових доказів, які б підтверджували продовження або повторення інкримінованих дій.
Запити, вимоги та пояснення, отримані у 2023- 2025 роках, лише відображають процесуальні дії під час розгляду справи та не є новими доказами змови. За таких умов рішення Антимонопольного комітету України ґрунтується на подіях, що мали місце понад сім років до моменту його прийняття.
Тривалість розслідування створила для позивача стан тривалої правової невизначеності, позбавила його можливості належним чином захищати свої права через втрату доказів зі плином часу та не була обґрунтована об`єктивними причинами, пов`язаними зі складністю справи чи поведінкою сторін. При цьому відповідач не довів поважності причин такої тривалості розгляду.
Суди також звернули увагу, що з матеріалів справи вбачається, що розгляд Комітетом антимонопольної справи у сукупності здійснювався з 03.02.2023 по 08.04.2025 (від дати розпорядження про початок розгляду справи №54/5-рп/к до дати ухвалення рішення №54/22-р/к), тобто близько 2 років 2 місяців 5 днів. Якщо ж враховувати попередні дії Відділення (доручення №13-01/196 від 23.03.2018), то у сукупності від цієї дати до 08.04.2025 минуло понад 7 років. 
Судом першої інстанції також зазначено, що підставою для розслідування у антимонопольній справі стала заява Фізичної особи-підприємця Дарагана О.М. Вказане зазначено у пункті 1.2 оскаржуваного Рішення АМК. Проведення розслідування відбулося лише щодо двох учасників торгів, що були зазначені у вказаній заяві ФОП Дараган О.М., в той час як інші учасники торгів залишилися поза увагою розслідування, а отже розслідування відбулося саме за інформацією, викладеною у згаданій заяві. Відповідно ж до вимог статей 35 37 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та статей 4, 7, 16, 17 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" така заява мала бути розглянута у визначений законом строк - 30 днів (60 днів у разі продовження). Оскільки жодних рішень про продовження розгляду не приймалося, граничний строк початку розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції сплив 22.04.2018. За таких обставин розпорядження про початок розгляду справи, яке було видане лише 03.02.2023, видане поза межами визначеної законом процедури.
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав про визнання недійсним та скасування Рішення АМК.
Як встановили суди попередніх інстанцій, дії позивача кваліфіковані за ознаками пункту 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону № 2210, які стосуються спотворення результатів торгів.
Відповідно до норм Закону № 2210:
- економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1);
- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);
- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6); 
- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50); 
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51); 
- за порушення, передбачені, зокрема пунктом 1 статті 50 цього Закону №2210, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону № 2210.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому самим скаржниками у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких зазначено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин, відповідно до якого на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. 
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Водночас у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Як вже було зазначено, предметом розгляду у цій справі є визнання недійсним та скасування рішення АМК (в частині, що стосується позивача), яким визнано, що позивачем вчинено порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнали недійсним та скасували Рішення АМК в частині, що стосується Товариства оскільки загальна тривалість розгляду антимонопольної справи (понад 7 років) не відповідає принципу верховенства права за відсутності обґрунтованих, об`єктивних і поважних причин для зволікання відповідачем із прийняттям рішення, що призвело до притягнення позивача до відповідальності поза межами строків давності - торги відбулись у 2018 році, розгляд справи тривав з 2023 року по 2025 рік. Комітет не погоджується з судовими рішеннями в частині застосування та тлумачення ними строків притягнення до відповідальності та розгляду справи АМК.
Скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.01.2026 у справі № 916/4201/24, від 15.07.2025 у справі № 910/2415/24, від 18.01.2022 у справі № 910/17572/20.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
У справах № 916/4201/24, № 910/2415/24 предметом розгляду було визнання недійсним рішення АМК, яким, дії позивача кваліфіковані як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та частиною третьою статті 6 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю.
З огляду на викладене, ця справа та справи означені скаржником № 916/4201/24, № 910/2415/24 є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210-III, що у контексті змістовного критерію вказує на схожість спірних правовідносин.
Так, у справі №916/4201/24 суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідив та надав оцінку доказам, наданим учасниками справи, зокрема, доказам, які на думку АМК, свідчили про узгодженість дій Товариства, а також оцінив і дослідив доводи позивача у контексті позовних вимог, що є предметом спору, фактичних підстав позову та встановивши, що в діях позивача відповідачем встановлено та доведено склад правопорушення передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, дійшов висновку про те, що підстави для скасування Рішення АМК у частині, що стосується позивача, відповідно до статті 59 Закону відсутні.
Щодо тривалості розгляду антимонопольної справи у справі №916/4201/24 суди ухвалювали судові рішення з огляду на встановлені у справі обставини, зокрема те, що:
- провадження у антимонопольній справі відкрито 26.01.2021, а жодному із встановлених епізодів участі позивача у торгах (найдавніші з яких відбулися у листопаді 2017 року) станом на цю дату не сплинуло більше п`яти років;
- розгляд порушень законодавства Відділенням АМК здійснювався комплексно стосовно 31 торгах і протягом 3 років 6 місяців;
- розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Відділенням АМК розпочато у січні 2021 року, а законом встановлено зупинення перебігу строку давності на час розгляду органами Комітету справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, тому, відповідачем при прийнятті Рішення АМК 23.07.2024 дотримано відповідний строк для притягнення Товариства до відповідальності;
- з урахуванням зупинення строку давності притягнення до відповідальності Товариства з 26.01.2021 до 23.07.2024, такий строк під час проведення торгів 1-31 не перевищив 5 років.
У справі №910/2415/24 у постанові від 15.07.2025 (на яку посилається скаржник) Суд скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що суд апеляційної інстанції надавши оцінку наявності / відсутності об`єктивних та поважних причин тривалістю розгляду справи органами АМК (понад 6 років), однак залишив поза увагою дослідження та оцінку тієї обставини, на яку Верховний Суд звертав увагу, а саме яким чином тривалість розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК вплинуло на права та інтереси позивача (у тому числі майнові), чи обмежило його права у здійсненні ним господарської діяльності, або обмежило у можливості надати відповідні докази на спростування встановлених АМК обставин. Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції не з`ясував означених питань, які мають істотне та важливе значення для встановлення обставин у справі.
Верховний Суд зауважує, що у вказаних скаржником постановах Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 916/4201/24, від 15.07.2025 у справі № 910/2415/24 рішення ухвалені за наслідками встановлених судами обставин щодо тривалості розгляду АМК антимонопольних справ, які відмінні від обставин цієї справи, водночас висновки щодо правозастосування походять від здійснення судами тлумачення статті 42 Закону № 2210 у взаємозв`язку зі статтею 19 Конституції України, нормами статті 3 Закону №3659-XII, а також такими основоположними принципами як правова визначеність, законність, розумність строків розгляду справи, неможливість притягнення особи до відповідальності поза межами строків давності. що вказує на схожість спірних правовідносин в означених справах.
При цьому необхідно зазначити, що у справі № 910/17572/20 позов подано про визнання недійсним розпорядження адміністративної колегії територіального відділення АМК "Про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" у справі. При цьому позовні вимоги у цій справі були мотивовані тим, що розпорядження видане з порушенням норм чинного законодавства, перевищенням повноважень та за відсутності ознак антиконкурентних узгоджених дій під час проведення відповідних торгів, також ним завдається шкода діловій репутації позивача і останній несе витрати на виконання вимог розпорядження і оплату послуг адвоката.
Водночас у справі №904/3067/25 предметом позову було визнання недійсним та скасування Рішення АМК прийнятого за результатами вже здійсненого розгляду справи. Отже, такі справи №904/3067/25 та № 910/17572/20 не є подібними з огляду на предмет оскарження, правове регулювання та обставини справи які були встановлені у цих справах необхідних для вирішення спору по суті.
Касаційна скарга Комітетом також подана на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Так, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме пункту 1 статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (в частині того, що здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції є основним завданням органів Антимонопольного комітету України), пунктів 1, 5 статті 17 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (в частині наявності повноважень проводити дослідження та розслідування), частини першої статті 37 Закону №2210 (в частині того, що розгляд справ починається з прийняття відповідного розпорядження).
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування зазначених норм права, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду цієї справи, відсутні. Водночас беручи до уваги підстави касаційного оскарження у тому числі, за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України схожість правовідносин у справах № 916/4201/24 і № 910/2415/24 Верховний Суд розглядає підстави касаційного оскарження у їх взаємній і логічній послідовності.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що АМК не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ФОП Хлєбнікова Р.В. притягнуто до відповідальності з порушенням строку давності, визначеного статтею 42 Закону.
Також, скаржник наголошує, зокрема, на тому, що, на його думку, суди не надали належної правової оцінки таким обставинам:
- термін розгляду справи, з дати прийняття розпорядження до дати прийняття рішення становив 2 роки 2 місяці 6 днів;
- дослідження щодо наявності/відсутності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції припало на період дії карантину, реорганізацію органів АМК, військової агресії проти України;
- не доведено належними та допустимими доказами негативного впливу розслідування антимонопольної справи на права ФОП Хлєбнікова Р.В., у тому числі, майнові.
Колегія суддів відзначає, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами під час оцінки аргументів учасників справи у контексті наявності/відсутності порушень щодо тривалості розгляду антимонопольної справи зазначено, зокрема, таке:
- антимонопольне розслідування фактично тривало понад сім років від доручення про проведення перевірки у 2018 році до прийняття рішення у квітні 2025 року, при цьому всі фактичні обставини, покладені в основу оскаржуваного рішення адміністративної колегії, стосуються подій лютого 2018 року, а в подальші роки відповідачем не було отримано нових доказів, які б підтверджували продовження або повторення інкримінованих дій;
- тривалість адміністративного розслідування у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції повинна відповідати принципу розумності строків, який є складовою принципу верховенства права. Невиправдано тривалий розгляд справи, що не зумовлений складністю справи, поведінкою її учасників або необхідністю отримання доказів від інших органів державної влади, не відповідає вимогам належного урядування та суперечить принципу правової визначеності;
- сама по собі тривалість розслідування у понад сім років щодо однієї процедури закупівлі з обмеженим колом учасників свідчить про відсутність належної процесуальної активності з боку органу АМК, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо неприпустимості безпідставного затягування розгляду антимонопольних справ;
- запити, вимоги та пояснення, отримані у 2023 - 2025 роках, лише відображають процесуальні дії під час розгляду справи та не є новими доказами змови. За таких умов рішення Антимонопольного комітету України ґрунтується на подіях, що мали місце понад сім років до моменту його прийняття;
- така тривалість розслідування створила для позивача стан тривалої правової невизначеності, позбавила його можливості належним чином захищати свої права через втрату доказів зі плином часу та не була обґрунтована об`єктивними причинами, пов`язаними зі складністю справи чи поведінкою сторін. При цьому відповідач не довів поважності причин такої тривалості розгляду;
- п`ятирічний строк давності притягнення до відповідальності, передбачений статтею 42 Закону № 2210, сплинув у 2023 році;
- подана заява мала бути розглянута у визначений законом строк - 30 днів (60 днів у разі продовження). Оскільки жодних рішень про продовження розгляду не приймалося, граничний строк початку розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції сплив 22.04.2018.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- посилання відповідача на зупинення перебігу строку давності на час розгляду справи не спростовує цього висновку, оскільки таке зупинення можливе лише за умови реального здійснення процесуальних дій зі збирання доказів, не може відновлювати строк, що вже сплив, і не виправдовує невиправдано тривалий розгляд справи;
- підставою для розслідування стало доручення за заявою одного з учасників торгів, яка мала бути розглянута Антимонопольним комітетом України у встановлений законом строк, тоді як розпорядження про початок розгляду справи було прийнято лише у 2023 році, тобто поза межами процедури та строків, визначених законодавством.
Отже, суди попередніх інстанцій навели міркування, з яких вони виходили, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, такі міркування відповідають правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 02.06.2026 у справі №910/5546/25 (пункти 8.51-8.61, 8.74-8.102).
Верховний Суд зазначає, що мотиви судів наведені крізь призму оцінки строку у 7 років, з моменту коли справу було розпочато (за результатами дослідження, проведеного за дорученням АМК від 23.03.2018, про що зазначено в рішенні АМК) і до прийняття відповідного рішення АМК та з урахуванням обсягу здійсненого АМК збору доказів.
У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає про те, що відповідно до положень статті 42 Закону, яка не зазнавала змін з моменту прийняття Закону:
- суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення (частина перша);
- перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (частина друга).
Верховний Суд зазначає, що «розгляд справи» не є тотожним «строку давності», що наведено у низці постанов Верховного Суду та означена судова практика є послідовною.
Верховний Суд неодноразово та послідовно зазначав, що аналіз статті 35 Закону №2210 дає підстави для висновку, що у цій статті визначено перелік дій, які підпадають під поняття визначення «розгляд справи», зокрема, це збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).
Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що прийняття розпорядження про початок розгляду справи було у 2023 році, проте всі фактичні обставини, покладені в основу оскаржуваного Рішення АМК, стосуються подій лютого 2018 року, а в подальші роки відповідачем не було отримано нових доказів, які б підтверджували продовження або повторення порушення.
Відділення АМК не обґрунтувало у чому саме полягала складність дослідження зібраної інформації здійсненої за результатами дослідження, проведеного за дорученням АМК від 23.03.2018, щодо розгляду заяви одного з учасників торгів про наявність в діях позивача ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, ураховуючи встановлені законодавством строки розгляду таких заяв та прийняття відповідно рішення у такі строки.
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що дійсно положення частини другої статті 42 Закону визначають, що перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та / або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також, в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону.
Стосовно покликань скаржника про те, що позивачем не доведено, а судами не встановлено завдання майнової шкоди чи порушення майнового інтересу, то слід зазначити, що порушення майнового інтересу у цій справі з`ясовано судом апеляційної інстанції, оскільки, в оскаржуваній постанові встановлено, що розгляд антимонопольної справи АМК став надмірним тягарем для ФОП Хлебнікова Р.В., з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону.
Водночас, у цій справі суди застосували норму права, яка підлягає застосуванню для регулювання спірних правовідносин, витлумачивши її таким чином, що повністю відповідає актуальній судовій практиці.
Отже, покликання скаржника про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Крім того, необхідно зазначити, що згідно з приписами частини першої статті 36 Закону №2210 органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за:
заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
поданнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
власною ініціативою органів Антимонопольного комітету України;
При цьому, відповідно до пункту 19 Правил заява про порушення розглядається протягом 30 календарних днів, а у разі потреби одержання додаткової інформації, яка не може бути надана заявником, строк розгляду заяви може бути подовжений державним уповноваженим, головою відділення на 60 календарних днів, про що письмово повідомляється заявнику.
У контексті доводів відповідача слід наголосити на тому, що дійсно здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції є основним завданням органів АМК передбаченим статтею 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", а Голова територіального відділення Антимонопольного комітету України, з урахуванням наданих йому повноважень визначених статтею 17 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", має повноваження організовувати розслідування за заявами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проте у цьому конкретному випадку бездіяльність Відділення АМК щодо вчасного розгляду заяви про наявність в діях позивача ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції не відповідає принципу "належного урядування".
Крім того, Суд звертається до висновків викладених у постанові Верховного Суду від 02.06.2026 у справі №910/5546/25 (ухваленій після звернення з касаційною скаргою) " 8.76. Втім статті 22-1 Закону № 3659-XII і стаття 40 Закону № 2210 не може тлумачитися, як така, що вимагає від них такого ступеню збору інформації і відомостей на стадії виявлення ознак порушення, який може нівелювати положення статті 40 Закону № 2210 та може тривати невиправдано довго (мати необмежений час або такий, що не є розумним), тобто порушувати рівновагу між діями Комітету вчиненими на виконання основної мети законодавства про захист економічної конкуренції та правом суб`єкта господарювання користуватися своїми правами, визначеними Законом № 2210.
8.77. В силу положень статті 8, статті 9, частини другої статті 19 Конституції України, які є нормами прямої дії АМК, як державний орган має виконувати свої дискреційні повноваження керуючись принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства. 
8.88. Відповідно до цих міркувань, Суд вважає, що у разі коли органи АМК будуть допускати необмежений підхід щодо тривалості строку збору інформації на стадії виявлення ознак порушення у діях суб`єкта господарювання, у т.ч. і відсутність обмежень щодо обсягу здобутої ним інформації на цій стадії, це може сприйматися, як порушення рівноваги балансу сторін під час розгляду антимонопольної справи. Зокрема, можуть бути об`єктивним чинником, який може послабити позицію суб`єкта господарювання, як відповідача у антимонопольній справі, обмежуючи для нього час на формування своєї стратегії захисту (мати можливість зібрати та подати Комітету достатньо доказів на спростування його висновків, які наведені у поданні про попередні висновки у справі). З огляду на обмежені та присічні строки оскарження Рішення АМК, порушення рівноваги балансу сторін безпосередньо матиме вплив на можливість суб`єкта господарювання підготувати свою стратегія захисту, використовуючи своє право на оскарження рішення АМК.
8.89. У спірному випадку Суд враховує, що хоча положення Закону № 2210 і не містять чітко визначеного строку, в межах якого органи АМК можуть проводити дослідження обставин наявності чи відсутності в діях суб`єкта господарювання ознак порушення антиконкурентного законодавства. Однак Верховний Суд наголошує, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом, а відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.
8.90. Таким чином, в силу положень Закону № 3659-XII, питання щодо тривалості розслідування Комітетом наявності / відсутності ознак порушення антиконкурентного законодавства з моменту його початку до винесення розпорядження про початок розгляду справ, незважаючи на відсутність нормативно запроваджених у Законі № 2210 строків розгляду й прийняття відповідного рішення, не дозволяє сприймати стан розв`язання цього питання безмежним, безкінечним, таким, що може тривати невиправдано довго."
Верховний Суд наголошує, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120; "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, пункт 72; "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 51).
Суд послідовно наголошував, що у вирішенні спору про наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення АМК та застосуванні положень статті 59 Закону у сукупності з положеннями частини другої статті 42 Закону та частини другої статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» щодо спеціальних процесуальних засад діяльності АМК, важливим у цьому аспекті є застосування положень частин першої та другої статті 42 Закону у сукупності та дотримання АМК строків давності, встановлених у цій статті.
АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), будує свою діяльність на принципах:
- законності;
- гласності;
- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").
Господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм (правова позиція, викладена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Стосовно визначення поняття «дискреційні повноваження», то слід зазначити, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України "Про адміністративну процедуру" дискреційне повноваження - це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Верховний Суд під час розгляду справ, за участю АМК та його відділень, послідовно зазначав про те, що:
- дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля;
- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;
- ураховуючи, зокрема, статтю 19 Конституції України, приписи Закону, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», під час прийняття рішення АМК має переслідувати лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримуватись принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймати своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечувати послідовне застосування загальних нормативно-правових приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості;
- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності такого суб`єкта, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття;
- cуд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) АМК поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону;
- завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу;
- критеріями перевірки законності оспорюваного рішення є конституційні положення про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (формальний критерій), а складові принципу верховенства права дають суду підстави досліджувати зміст ухваленого (сутнісний критерій) на предмет відповідності легітимній меті, недискримінації, пропорційності, тощо;
- дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
Отже, підстави касаційного оскарження передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України та доводи касаційної скарги, з огляду на викладене вище не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення про залишення в силі судового рішення суду першої інстанції відсутні.
Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тих частинах, які узгоджуються з вказаними вище висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2026 у справі №904/3067/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова