Справа № 697/240/26 
Провадження № 2/697/452/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді – Скирди Б.К.,
за участю секретаря судового засідання – Шакало Л.С.,
представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом – адвоката Болінського С.С. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом – адвоката Ульянова С.М. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Болінський Святослав Святославович до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Ульянов Сергій Миколайович до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним) через свого представника адвоката Болінського С.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також – ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним) про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 05.01.2026 у справі № 697/3031/25, яке набрало законної сили.
21.12.2022 внаслідок збройної агресії рф проти України загинув син сторін – ОСОБА_3 , який проходив військову службу та загинув, захищаючи територіальну цілісність і суверенітет України.
У зв`язку з загибеллю сина, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога була призначена та виплачена його батькам – позивачу та відповідачу у рівних частках, по 7,5 млн. кожному з них.
Під час перебування у шлюбі, 02.02.2024, позивач за рахунок виключно належних йому коштів одноразової грошової допомоги, у сумі 700 000,00 грн. придбав земельну ділянку з розташованим на ній житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу та платіжними документами.
Водночас відповідач заявляє про намір поділу зазначеного нерухомого майна як спільного майна подружжя, у зв`язку з чим між сторонами виник спір щодо правового режиму цього майна.
Згідно з банківською випискою по розрахунковому рахунку позивача НОМЕР_1 , у період з 29.05.2023 по 16.01.2024 на вказаний рахунок надходили цільові грошові кошти від Cherkas`kyi OTTsk ta SP з призначенням платежу «ОГД», що підтверджує їх походження як одноразова грошова допомога у зв`язку з загибеллю сина.
Зокрема, 29.05.2023 на рахунок позивача було зараховано 1 500 000,00 грн. від Cherkas`kyi OTTsk ta SP; надалі здійснювалися регулярні цільові зарахування в розмірі 150 000,00 грн., а саме: 11.06.2023, 13.07.2023, 13.08.2023, 23.09.2023, 03.11.2023, 23.11.2023, 23.12.2023 та 16.01.2024, що в сукупності становить 2 700 000,00 грн.
Усі зазначені зарахування мають однакове цільове призначення, здійснювалися одним платником та є соціальною компенсаційною виплатою, отриманою особисто позивачем.
Інші надходження на рахунок позивача за відповідний період мають інший правовий та економічний характер і не можуть розглядатися як джерело фінансування придбання нерухомого майна, зокрема: заробітна плата та соціальні виплати у незначних сумах, а також поодинокі перекази від третіх фізичних осіб у грудні 2022 року та подальший період у розмірах від 100,00 грн. до 123 924,46 грн., які за своїм обсягом є неспівмірними з вартістю житлового будинку. При цьому будь-які зарахування коштів від відповідача ОСОБА_2 на вказаний рахунок відсутні, що підтверджується повним аналізом руху коштів.
Окрім цільових виплат одноразової грошової допомога, на розрахунковий рахунок позивача НОМЕР_1 у період 2022-2024 років надходили кошти у вигляді заробітної плати, платником яких є Київський національний університет імені Тараса Шевченка. Зазначені надходження мали регулярний, періодичний характер, однак здійснювалися у незначних сумах, зокрема окремі зарахування у розмірах близько 1 200,00 грн., 3 500,00 грн., 6 800,00 грн., 9 000,00 грн., 11 000,00 грн., 13 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою.
Загальний розмір заробітної плати, отриманої позивачем за відповідний період, є неспівмірним із вартістю спірного житлового будинку та за своїм економічним змістом призначався для покриття поточних побутових витрат, а не для формування накопичень з метою придбання об`єкта нерухомості. Таким чином, зазначені кошти об`єктивно не могли бути джерелом фінансування придбання спірного житлового будинку та не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з його оплатою.
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником зазначеного будинку є позивач.
Оплата вартості житлового будинку була здійснена 02.02.2024 безпосередньо з розрахункового рахунку НОМЕР_1 , на який надходила одноразова грошова допомога, що свідчить про прямий причинно-наслідковий зв`язок між отриманням позивачем коштів ОГД та придбанням нерухомого майна і підтверджує відсутність будь-якого змішування цих коштів зі спільними коштами подружжя.
Таким чином, ані формулювання договору купівлі-продажу, ані наявність нотаріальної згоди іншого з подружжя не можуть змінювати правовий режим коштів, за які було придбано спірне майно, та не спростовують встановлених у справі обставин щодо їх особистого походження.
Правовий статус «батька» або «матері» не є похідним від шлюбних відносин між цими особами. Батьки загиблого можуть не перебувати у шлюбі між собою, бути розлученими або ніколи не перебувати у шлюбі, що жодним чином не впливає на їх право на отримання одноразової грошової допомоги. Така конструкція правової норми виключає можливість ототожнення зазначеної виплати з доходами або майном подружжя та підтверджує її персональний характер.
Кожен із батьків набуває самостійне майнове право на належну йому частку одноразової грошової допомоги. Зазначені правовідносини відповідають положенням ст. 356 ЦК України, відповідно до якої спільною частковою власністю є власність двох або більше осіб із визначенням частки кожного з них у праві власності. Частка кожного з отримувачів є визначеною, відокремленою та належить конкретній особі, що надає право самостійно розпоряджатися належними їй коштами.
У даному випадку, членам сім`ї загиблого є його батьки – позивач та відповідач, які відповідно до закону набули право на отримання одноразової грошової допомоги та фактично отримали її у рівних частках – по 50 відсотків кожен. Кожен із них реалізував право на розпорядження отриманими коштами незалежно один від одного, що відповідає компенсаційній природі такої виплати та не створює між ними взаємних майнових прав або зобов`язань.
Одноразова грошова допомога у зв`язку із загибеллю сина була призначена та виплачена кожному з батьків у чітко визначених рівних частках. Такий порядок виплати за своєю правовою природою виключає режим спільної сумісної власності та свідчить про виникнення у кожного з батьків окремого, індивідуального визначеного майнового права. У зв`язку з цим положення статті 60 Сімейного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.
Подальше використання позивачем належної йому частки одноразової грошової допомоги для придбання нерухомого майна не змінює правового режиму таких коштів. Спірний житловий будинок був набутий позивачем у період перебування у шлюбі з відповідачем за рахунок коштів, що належали йому на праві особистої приватної власності. Оплата вартості здійснювалася безпосередньо з того самого розрахункового рахунку, на який була зарахована зазначена грошова допомога, що підтверджується банківськими документами та свідчить про відсутність змішування коштів.
Отже, враховуючи вищевикладене, одноразова грошова допомога у зв`язку із загибеллю (смертю) члена сім`ї має соціальний та компенсаційний характер, виплачується державою конкретним особам та є відшкодуванням шкоди, завданої смертю фізичної особи.
Своєю чергою грошові кошти в розмірі 1 700 000,00 грн. використані позивачем для придбання спірного нерухомого майна, є коштами, що належали йому на праві особистої приватної власності, та не входить до складу спільного майна подружжя.
Просить суд визнати житловий будинок з земельною ділянкою, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.27).
26.02.2026 до суду від представника відповідача – адвоката Ульянова С.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому вказав, що відповідач вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990, шлюб зареєстровано у відділі РАЦС Канівського міськвиконкому Черкаської області, актовий запис № 290, а розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.01.2026 (рішення набрало законної сили 05.02.2026).
По-перше, ОСОБА_2 заперечує проти вимог про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю.
Твердження позивача, що будинок з земельною ділянкою придбаний за його особисті кошти спростовується ним же самим.
Так, відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком від 02.02.2024 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Стеблиною С.В. зареєстрованим за реєстровим № 563 гр. ОСОБА_4 (в подальшому продавець) та гр. ОСОБА_1 (в подальшому покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком, з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Договору, покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності (заява згода дружини – ОСОБА_2 , засвідчена 02.02.2024 за реєстровим № 562, Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу).
Тобто, сам ОСОБА_1 в договорі підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаного у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності.
При придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї (будинок взагалі купувався сторонами для молодшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухоме майно є спільним сумісним та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
Отже, на думку відповідача, наявність згоди ОСОБА_1 в договорі, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, наявність згоди ОСОБА_2 на придбання нерухомості чоловіком і підтвердження, що гроші за які купується нерухоме майно є спільними сумісними та придбала нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу, а тому відповідно до судової практики, суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна за спільні сумісні кошти, а значить і в спільну сумісну власність.
Щодо стягнення судових витрат: оскільки ОСОБА_2 повністю заперечує проти задоволення позову повністю, вважає, що саме позивач є ініціатором безпідставного позову, то і повністю заперечує про стягнення судового збору.
Щодо заявлених витрат на правову допомогу в сумі 100 000,00 грн., то відповідач вважає їх непомірно завищеними, заперечує проти задоволення позову повністю, вважає, що саме позивач є ініціатором безпідставного позову тому повністю заперечує про стягнення витрат на правову допомогу.
Просить суд відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю (а.с.33-35).
27.02.2026 до суду від ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Ульянов С.М. надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990, шлюб зареєстровано у відділі РАЦС Канівського міськвиконкому Черкаської області, актовий запис № 290, а розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.01.2026 (рішення набрало законної сили 05.02.2026).
Так, відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком від 02.02.2024 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Стеблиною С.В. зареєстрованим за реєстровим № 563 гр. ОСОБА_4 (в подальшому продавець) та гр. ОСОБА_1 (в подальшому покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком, з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 4.3 Договору, покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності (заява згода дружини – ОСОБА_2 , засвідчена 02.02.2024 за реєстровим № 562, Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу).
При придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї (будинок взагалі купувався сторонами для молодшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухоме майно є спільним сумісним та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
Просить суд прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 7110300000:02:001:0604, загальною площею 0,0924 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частку житлового будинку, з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна набутого за час шлюбу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати (а.с.53-54).
04.03.2026 до суду від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Болінського С.С. надійшла відповідь на відзив в якому вказав, що відповідач обгрунтовує свою позицію виключно положенням пункту 4.3 договору купівлі-продажу від 02.02.2024, у якому зазначено, що грошові кошти, які витрачаються на придбання нерухомого майна, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також наявністю нотаріально посвідченої згоди дружини.
Разом з тим, фактичні обставини виконання договору свідчать про інше.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності здійснено 02.02.2024 о 15:35 год. Водночас перерахування грошових коштів за договором відбулося 02.02.2024 о 16:44 год. з особистого банківського рахунку позивача.
До моменту здійснення оплати жодних переказів грошових коштів від відповідача на рахунок позивача не надходило, що підтверджується банківськими документами.
Таким чином, незалежно від формулювання пункту договору, фактична оплата вартості нерухомого майна була здійснена виключно позивачем за рахунок коштів, які належали йому особисто, а саме коштів одноразової грошової допомоги, отриманої у зв`язку із загибеллю сина.
Відповідач не надала жодного доказу внесення нею будь-якої частини грошових коштів на придбання спірного майна, не підтвердила наявності спільного накопичення чи спільного фінансування, а також не довела факту використання спільних доходів подружжя для здійснення оплати.
Отже, формальне зазначення у договорі наміру щодо використання спільних коштів не відповідає фактичним обставинам виконання зобов`язання з оплати та не може переважати реальні докази джерела походження коштів. Вирішальним для визначення правового режиму майна є саме фактичне фінансування його придбання, а не декларативне формулювання договору.
Водночас саме по собі включення до договору такого формулювання не має вирішального правового значення для визначення режиму майна. Зазначене положення є типовим для нотаріальної практики та використовується як обов`язкова процедурна формальність, без якої нотаріуси не вчиняють нотаріальних дій, пов`язаних з відчуженням або набуттям нерухомого майна особою, яка перебуває у шлюбі. Зазначення відповідного положення у договорі не є правочином між подружжям, не спрямоване на зміну правового режиму майна, не є шлюбним договором у розумінні глави 10 Сімейного кодексу України та саме по собі не може визначати джерело походження грошових коштів, за які було придбано нерухоме майно.
Вирішальним для вирішення спору є не декларативне формулювання договору, а реальні обставини його виконання, зокрема хто саме та за рахунок яких коштів здійснив оплату вартості майна.
Разом з тим, позивач не заперечує існування правової позиції Верховного Суду, відповідно до якої у разі надання одним із подружжя письмової згоди на придбання майна за спільні кошти презюмується набуття такого майна у спільну сумісну власність.
Однак зазначена правова позиція не має універсального характеру та не звільняє суд від обов`язку досліджувати фактичні обставини кожної конкретної справи, зокрема джерело походження грошових коштів, за які було придбано спірне майно. Саме встановлення походження коштів є визначальним критерієм для вирішення питання про правовий режим майна відповідно до статей 57, 60 Сімейного кодексу України.
У даній справі спірне майно було придбане за рахунок грошових коштів, отриманих позивачем у вигляді одноразової державної допомоги у зв`язку з загибеллю їхнього сина – військовослужбовця, який загинув, захищаючи незалежність та територіальну цілісність України. Зазначена допомога має цільовий, індивідуальний та персоніфікований характер, виплачується кожному з батьків окремо та не є доходом сім`ї у розумінні статті 60 Сімейного кодексу України.
Отже, такі кошти є особистими коштами позивача у розумінні ст. 57 СК України.
Без встановлення правової природи зазначених коштів формальне посилання відповідача на текст договору та надану згоду не може бути достатньою підставою для визначення правового режиму майна.
Твердження відповідача про те, що спірний житловий будинок нібито придбавався в інтересах сім`ї або для молодшого сина, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, мають характер припущень та не мають правового значення для визначення правового режиму майна. Сам по собі суб`єктивний намір чи декларована мета придбання нерухомості не змінює правову природу такого майно та не створює режиму спільної сумісної власності без вчинення відповідних правочинів, зокрема укладення договору дарування, визначення часток, оформлення права власності на дитину або іншого належного юридичного оформлення, чого у даному випадку здійснено не було.
Зазначає, що відповідач, обгрунтовуючи свою позицію посиланням на «сімейний інтерес» придбання майна, не надає жодних доказів того, що отримані нею особисто кошти одноразової грошової допомоги використовувалися в інтересах сім`ї або були спрямовані на спільні потреби подружжя. Вона розпоряджається зазначеними коштами на власний розсуд та не ставить питання про їх поділ, що свідчить про фактичне визнання їх особистим майном. Така вибірковість у застосуванні режиму спільного майна є внутрішньо суперечливою та не може бути покладена в основу судового рішення.
Отже, посилання відповідача на «сімейну мету» придбання майна є юридично неспроможним та не впливає на вирішення питання про належність спірного об`єкта до особистої приватної власності позивача, тоді як визначальним у цій справі залишається встановлення джерела походження коштів, за які це майно було придбане.
Позивач звертає увагу на те, що сторони є батьками загиблого Захисника України. Після смерті сина кожен із батьків отримав передбачену законом грошову допомогу у розмірі 7,5 млн. грн. Замість того, щоб спрямувати свої зусилля на виховання їхнього єдиного неповнолітнього сина, відповідач фактично оспорює право позивача на майно, придбане за його особисті кошти, та намагається поставити під сумнів сам факт звернення до суду за захистом права. Така позиція не має жодного правового значення для вирішення спору по суті, але свідчить про безпідставність тверджень відповідача щодо недобросовісності позивача.
Доводи відповідача про безпідставність позову не заслуговують на увагу, оскільки позивач реалізує гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист свого майнового права. Сам факт звернення до суду не може вважатися підтвердженням безпідставності вимог.
Заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу є оціночними та не підтверджені доказами їх неспівмірності, як того вимагає стаття 137 ЦПК України. Питання розподілу судових витрат підлягає вирішенню судом за результатами розгляду справи.
Таким чином, відзив відповідача не містить доказів спільного походження коштів, посилання на пункт договору та згоду дружини не є достатніми для визначення правового режиму майна, доводи про придбання майна для дитини та про домовленість сторін є припущеннями, а тому вважає, що позовні вимоги залишаються обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю – задовольнити в повному обсязі (а.с.63-65).
06.03.2026 до суду від представника відповідача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 – адвоката Ульянова С.М. надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в якому вказав, що твердження позивача, що будинок з земельною ділянкою придбаний за його особисті кошти спростовуються ним же самим.
Позивач в договорі купівлі-продажу від другого лютого дві тисячі двадцять четвертого року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Стеблиною С.В. зареєстрованим за реєстровим № 563 сам підтвердив, що грошові кошти за які придбано нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності.
А на сьогодні намагається через рішення суду спростувати власні слова.
Відповідно до п. 4.3 Договору, покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності (заява згода дружини – ОСОБА_2 , засвідчена 02.02.2024 за реєстром № 562, Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу).
Тобто, сам ОСОБА_1 в договорі підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаного у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності.
При придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї (будинок взагалі купувався сторонами для молодшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухому майно є спільними сумісними та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 712/3590/22 від 03 червня 2024 року зроблено наступний висновок з урахуванням висновків Об`єднаної палати, зроблених у цій справі, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Отже, на думку відповідача наявність згоди ОСОБА_1 в договорі, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, наявність згоди ОСОБА_2 на придбання нерухомості чоловіком і підтвердження, що гроші за які купується нерухоме майно є спільними сумісними та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу, а тому відповідно до судової практики, суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна за спільні сумісні кошти, а значить і в спільну сумісну власність.
Просить суд врахувати дане заперечення при вирішенні справи (а.с.72-73).
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.03.2026 прийнято зустрічну позовну заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Ульянова С.М. до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, подану в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю та призначено до спільного розгляду (а.с.79-80).
18.03.2026 до суду від представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвоката Болінського С.С. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому вказав, що ознайомившись із зустрічною позовною заявою, позивач за первісним позовом вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вона ґрунтується виключно на формальній презумпції спільності майна подружжя та не містить жодного належного і допустимого доказу того, що спірне нерухоме майно було придбане за рахунок спільних коштів сторін.
Зустрічний позов фактично передчасний, оскільки у даній справі саме питання правового режиму спірного майна є предметом розгляду за первісним позовом, і лише після встановлення того, чи є це майно особистою приватною власністю позивача або об`єктом спільної сумісної власності подружжя, може вирішуватися питання про його поділ. У разі задоволення первісного позову відсутній сам об`єкт спільної сумісної власності, що виключає можливість задоволення зустрічних вимог.
Зазначає, що доводи відповідача ґрунтуються на формальному тлумаченні положень договору купівлі-продажу та правової позиції Верховного Суду щодо презумпції спільності майна подружжя, однак такі доводи не враховують правову природу спірних коштів і фактичні обставини їх походження.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності здійснено 02.02.2024 о 15:35 год., тоді як оплата за договором відбулася 02.02.2024 о 16:44 год. з особистого банківського рахунку позивача. До моменту здійснення оплати жодних переказів грошових коштів від відповідача на рахунок позивача не надходило, що підтверджується банківськими документами. Таким чином, незалежно від формулювання умов договору, фактична оплата вартості нерухомого майна була здійснена виключно позивачем.
Кошти, за які придбано спірне майно, є одноразовою грошовою допомогою, отриманою позивачем за первісним позовом у зв`язку із загибеллю сина – військовослужбовця. Зазначена допомога має індивідуальний, персоніфікований та цільовий характер, виплачується кожному з батьків окремо та не є результатом спільної праці подружжя, у зв`язку з чим відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю позивача.
Посилання позивача за зустрічним позовом на пункт договору купівлі-продажу та нотаріальну згоду не можуть бути прийняті судом як належне обґрунтування заявлених вимог, оскільки зазначене є типовою нотаріальною практикою, не є шлюбним договором, не змінює правового режиму майна та не визначає джерело походження коштів. Вирішальним для визначення правового режиму майна є саме фактичне фінансування його придбання, а не декларативні формулювання договору.
Позивач за зустрічним позовом не надала жодного належного та допустимого доказу внесення нею будь-яких коштів на придбання спірного майна, не підтвердила наявності спільних накопичень чи спільного фінансування, а також не довела факту використання спільних доходів подружжя. Твердження про придбання майна в інтересах сім`ї або для дитини є припущеннями та не мають правового значення для визначення правового режиму майна.
Посилання на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 червня 2024 року, є безпідставним, оскільки спірний договір укладено 02 лютого 2024 року, тобто до її прийняття. Станом на момент укладення договору діяла усталена правова позиція Верховного Суду, відповідно до якої майно, набуте під час шлюбу за особисті кошти одного з подружжя, не є об`єктом спільної сумісної власності. Такий підхід, зокрема, викладений у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17.
Відповідно до статті 58 Конституції України, норми права не мають зворотної дії в часі, а отже правові підходи, сформовані пізніше, не можуть автоматично змінювати правову оцінку правовідносин, які виникли раніше. Крім того, у зазначеній постанові Верховного Суду не досліджувалося питання правової природи одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, що свідчить про відмінність фактичних обставин.
Сама по собі письмова згода одного з подружжя на укладення договору не змінює правової природи коштів, за які набувається майно, оскільки така згода відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України надається при розпорядженні спільним майном, а не визначає джерело його набуття.
За логікою позивача за зустрічним позовом, грошові кошти, отримані у вигляді одноразової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, а саме їх спільного сина, мають розглядатися як такі, що підлягають включенню до складу спільного майна подружжя та відповідно – поділу.
Водночас, позивач за зустрічним позовом не ставить питання про поділ грошових коштів, отриманих нею особисто, та не заявляє жодних вимог щодо їх включення до складу спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, позивач за первісним позовом послідовно дотримується правової позиції, відповідно до якої грошові кошти, отримані кожним із батьків як одноразова грошова допомога у зв`язку із загибеллю сина, є виключно особистою приватною власністю кожного з них та не підлягають поділу як спільне майно подружжя.
Отже, подання зустрічного позову фактично свідчить про вибіркове застосування позивачем за зустрічним позовом правового режиму спільності майна залежно від власної вигоди, що є внутрішньо суперечливим та не може бути покладено в основу судового рішення.
Більше того, позивач одночасно наполягає на застосуванні режиму спільної сумісної власності до спірного майна та, водночас, фактично визнає особистий характер аналогічних грошових коштів, отриманих нею, що свідчить про взаємовиключність її правової позиції.
Така правова позиція є суперечливою, оскільки за однакової правової природи джерела походження коштів відсутні підстави для застосування різного правового режиму до майна, набутого за рахунок цих коштів.
У зв`язку з викладеним, спірний житловий будинок з земельною ділянкою, придбаний за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає визнанню його особистою приватною власністю. Доводи, викладені позивачем за зустрічним позовом, не спростовують встановлених обставин, зводяться до формального посилання на умови договору та не підтверджені належними доказами. Сам факт звернення позивача до суду є реалізацією права на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України, та не може свідчити про безпідставність заявлених вимог.
Таким чином, спірне майно придбане за рахунок особистих коштів позивача, що виключає можливість визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню.
Просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в повному обсязі, первісний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю та долучити даний відзив до матеріалів справи (а.с.100-101).
19.03.2026 до суду від представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом – адвоката Ульянова С.М. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву в якій вказав, що твердження, що зустрічна позовна заява ґрунтується виключно на формальній презумпції спільності майна подружжя та не містить жодного належного і допустимого доказу того, що спірне нерухоме майно було придбане за рахунок спільних коштів сторін.
ОСОБА_2 не погоджується з даним твердженням.
Як зазначалось в зустрічній позовній заяві та інших заявах по суті в даній справі, твердження ОСОБА_1 , що будинок з земельною ділянкою придбаний за його особисті кошти спростовуються ним же самим, при чому нотаріально посвідченими документами, зокрема договором купівлі-продажу та заявою ОСОБА_2 
ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу від другого лютого дві тисячі двадцять четвертого року посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Стеблиною С.В. зареєстрованим за реєстровим № 563 сам підтвердив, що грошові кошти за які придбано нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності.
А на сьогодні намагається через рішення суду спростувати власні слова.
Відповідно до п. 4.3 Договору, покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності (заява згода дружини – ОСОБА_2 , засвідчена 02.02.2024 за реєстром № 562, Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу).
Тобто, сам ОСОБА_1 в договорі підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаного у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності.
При придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї (будинок взагалі купувався сторонами для молодшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухому майно є спільними сумісними та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
Тобто, факт придбання майна у спільну власність подружжя та за спільні кошти підтверджений належними та допустимими доказами.
Щодо твердження, що зустрічний позов є передчасним.
Дане твердження спростовується ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 березня 2026 року.
Так, в ухвалі суду зазначено: «З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 12.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10.03.2026, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_2 отримала позовну заяву з додатками 16.02.2026, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.
В силу ч. 2 ст. 193 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Первісний позов та зустрічний позов заявлені між тими ж сторонами, виникають з одних правовідносин та спільний розгляд первісного позову і зустрічного позову, поданого відповідачем, на думку суду є доцільним.
Беручи до уваги те, що вирішення питання про прийняття до провадження зустрічного позову є правом суду, суд приходить до висновку про прийняття зустрічної позовної заяви представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – адвоката Ульянова С.М. до розгляду з первісним позовом, а вимоги за зустрічним позовом підлягають об`єднанню в одне провадження з первісним позовом».
Отже, судом вже вирішене питання про прийняття зустрічного позову, а твердження ОСОБА_1 , що зустрічний позов є передчасним не заслуговують на увагу суду.
Щодо твердження ОСОБА_1 , що посилання позивача за зустрічним позовом на пункт договору купівлі-продажу та нотаріальну згоду не можуть бути прийняті судом як належне обґрунтування заявлених вимог, оскільки зазначене є типовою нотаріальною практикою.
Не існує в законодавстві такого поняття як типова нотаріальна практика.
ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком від другого лютого дві тисячі двадцять четвертого року посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Стеблиною С.В. зареєстрованим за реєстровим № 563, якщо вважав, що купує земельну ділянку та будинок у особисту приватну власність він повинен був зазначить про це нотаріусу та внести таку інформацію до договору купівлі-продажу, чого ним зроблено не було.
Натомість сам ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаного у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності.
При придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухому майно є спільними сумісними та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
Взагалі незрозумілим є наступне твердження ОСОБА_1 «Водночас позивач за зустрічним позовом не ставить питання про поділ грошових коштів, отриманих нею особисто, та не заявляє жодних вимог щодо їх включення до складу спільної сумісної власності подружжя».
Як не в первісному позові, так і не в зустрічному позові взагалі не заявлено будь-яких вимог щодо поділу будь-яких коштів, в тому числі отриманих особисто ОСОБА_2 , а тому незрозуміло чому ОСОБА_2 повинна заявляти вимоги щодо включення до складу спільної сумісної власності подружжя коштів отриманих нею.
Як вже неодноразово зазначалось, ОСОБА_2 стверджує при придбанні вищезгаданої земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку сторони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) добровільно, без будь-якого примусу, обопільно скерували намір при придбанні даного нерухомого майна діяти в інтересах сім`ї та ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаному у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 надала згоду на придбання нерухомості чоловіком, підтвердила, що гроші за які купується нерухоме майно є спільними сумісними та придбана нерухомість буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності, що набуте під час шлюбу.
А тому вважають твердження ОСОБА_1 , що повинна застосовуватись практика яка, діяла на час укладення договору, а не значно новіша практика не відповідає самому принципу, що суди в Україні зобов`язані враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постановах, при розгляді подібних справ.
Врахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права забезпечує єдність судової практики.
А тому ОСОБА_2 вважає правильним посилання на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 712/3590/22 від 03 червня 2024 року.
Вважає, якщо подружжя придбали майно в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна та заяві про надання згоди на придбання, тому суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Просить суд врахувати дану відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву при ухваленні рішення (а.с.103-105).
26.03.2026 до суду від представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвоката Болінського С.С. надійшло заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву в якому вказав, що ознайомившись із відповіддю на відзив на зустрічну позовну заяву, позивач за первісним позовом вважає її необґрунтованою та такою, що не спростовує доводів відзиву, оскільки вона ґрунтується виключно на формальній презумпції спільності майна подружжя та не містить жодного належного і допустимого доказу того, що спірне нерухоме майно було придбане за рахунок спільних коштів сторін або ведення спільного господарства.
У відповіді на відзив представник позивача за зустрічним позовом фактично повторює доводи зустрічної позовної заяви та посилається на договір купівлі-продажу і нотаріальну згоду дружини як на доказ спільності майна.
Разом з тим, договір купівлі-продажу не визначає джерело походження коштів, а нотаріальна згода одного з подружжя не змінює правового режиму майна та не є шлюбним договором.
Вирішальним при визначенні правового режиму майна є саме джерело походження коштів, за які воно було придбане, що прямо передбачено статтею 57 Сімейного кодексу України.
Представник позивача за зустрічним позовом вкотре звертає увагу суду на те, що спірний житловий будинок нібито було придбано для молодшого сина ОСОБА_5 . Водночас залишається незрозумілим, яке саме юридичне значення має дане твердження для вирішення спору, а також якими належними та допустимими доказами воно підтверджується. Саме по собі посилання на намір придбання майна для дитини не змінює правового режиму майна та не впливає на визначення джерела походження коштів, за рахунок яких воно було придбане.
Фактично вся правова позиція представника позивача за зустрічним позовом ґрунтується на єдиному аргументі – підписі відповідача за зустрічним позовом у договорі купівлі-продажу та нотаріальній згоді, що, на його думку, підтверджує спільність майна подружжя. Натомість представник відповідача за зустрічним позовом послідовно наголошує на необхідності обов`язкового з`ясування джерела походження коштів, за які було придбано спірне майно, оскільки саме цей критерій є визначальним при встановленні правового режиму майна відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України.
Також представник позивача за зустрічним позовом зазначає, що йому є незрозумілим твердження відповідача щодо поділу грошових коштів, отриманих нею особисто. Однак така позиція є необґрунтованою, оскільки спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_1 за кошти, отримані ним у зв`язку із загибеллю сина – військовослужбовця, тобто джерелом походження коштів є одноразова грошова допомога. У свою чергу ОСОБА_2 також отримала аналогічну одноразову грошову допомогу як мати загиблого військовослужбовця.
Відповідно до положень глави 13 Цивільного кодексу України, грошові кошти є різновидом майна, а спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18.
Водночас, представник відповідача за зустрічним позовом послідовно наголошує, що зазначені грошові кошти є особистою приватною власністю кожного з батьків, оскільки вони мають персоніфікований характер та виплачуються кожному окремо. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом фактично застосовує вибірковий підхід до поділу майна: майно, придбане за кошти відповідача, вона просить визнати спільним, тоді як аналогічні грошові кошти, отримані нею особисто, до складу спільного майна не включає, що свідчить про внутрішню суперечливість її правової позиції та відсутність єдиного правового підходу до визначення режиму майна.
Зазначає, що посилання представника позивача за зустрічним позовом на практику Верховного Суду не спростовує доводів відповідача, оскільки суд повинен враховувати конкретні фактичні обставини справи, зокрема джерело походження коштів та їх правову природу.
Додатково звертає увагу на позовну заяву про розірвання шлюбу, подану ОСОБА_1 до Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
У зазначеній позовній заяві викладено обставини фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, зокрема вказано, що сторони втратили взаємну повагу, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, а шлюб існує формально. Також зазначено, що на початку 2024 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку з житловим будинком у АДРЕСА_1 з метою окремого проживання та переїхав до нього.
Наведені обставини свідчать про фактичне припинення спільного проживання та спільного господарства сторін на момент придбання спірного майна, що підлягає врахуванню судом при визначенні правового режиму житлового будинку та встановленні наявності або відсутності спільної сумісної власності подружжя.
Сам факт придбання будинку для окремого проживання в умовах припинення сімейних відносин підтверджує відсутність спільної мети набуття майна як спільної сумісної власності подружжя.
Відповідь на відзив не містить нових доказів та фактично повторює доводи зустрічної позовної заяви.
При цьому не спростовано: особистий характер коштів; факт отримання одноразової грошової допомоги кожним із батьків окремо; факт фінансування придбання будинку виключно ОСОБА_1 ; відсутність внеску позивача за зустрічним позовом; персоніфікований характер одноразової грошової допомоги.
Таким чином, спірний житловий будинок з земельною ділянкою є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а зустрічний позов не підлягає задоволенню.
Просить суд прийняти дані заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.109-110).
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.04.2026 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.117-118).
20.04.2026 до суду від представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвоката Болінського С.С. надійшло клопотання про долучення доказів в якому він вказав, що ним на адвокатський запит отримано відповідь Канівського міського центру соціальних служб від 26.03.2026 № 99.
З наданої відповіді вбачається, що сім`я ОСОБА_2 ще у 2021 році перебувала на обліку як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, зокрема у зв`язку з наявністю психологічних та поведінкових проблем, а також обставин, пов`язаних із зловживанням алкогольними напоями.
Більше того, щодо зазначеної сім`ї у період з червня по грудень 2021 року здійснювався соціальний супровід, що саме по собі свідчить не про формальні труднощі, а системні проблеми у сімейних відносинах, які потребували втручання відповідних органів.
Таким чином, задовго до придбання спірного нерухомого майна між сторонами були відсутні стабільні сімейні відносини, існував конфліктний характер взаємин та фактична дезорганізація сімейного життя.
Наведені обставини свідчать про: тривалий і глибокий розлад сімейних відносин сторін; відсутність належного ведення спільного господарства; відсутність єдиної сімейної мети у набутті майна.
Зазначене також узгоджується з доводами позивача за первісним позовом щодо фактичного припинення відносин та окремого проживання сторін ще до придбання спірного майна, та відсутність ведення спільного господарства.
За таких обставин, твердження позивача за зустрічним позовом про існування повноцінних сімейних відносин та спільний характер набутого майна є штучними та не відповідають реальному стану відносин між сторонами.
Фактично, позивач за зустрічним позовом намагається застосувати правовий режим спільної сумісної власності до майна, яке було набуте в умовах відсутності сім`ї як такої.
Вказана відповідь є належним, допустимим та важливим доказом, який прямо підтверджує відсутність передумов для виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя.
Просить суд долучити до матеріалів справи відповідь Канівського міського центру соціальних служб від 26.03.2026 № 99 як доказ у справі (а.с.122-123).
24.04.2026 до суду від представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 – адвоката Ульянова С.М. надійшло клопотання про долучення доказів та заперечення на інформацію викладену в клопотанні позивача за первісним позовом про долучення доказів в якому вказав, що ОСОБА_2 категорично не погоджується із викладеними та вважає твердження представника позивача про «фактичне припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін ще до придбання спірного майна, та відсутність ведення спільного господарства» нічим не підтвердженими припущеннями.
ОСОБА_2 проживала разом з чоловіком і молодшим сином за адресою: АДРЕСА_1 до 15.11.2025, що підтверджується довідкою територіального комітету № 11 від 10.04.2026 № 101 та показами сусідів. Вели спільне господарство до 15.11.2025 і як зазначалось у відзиві на позовну заяву будинок купувався сторонами для молодшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Просить суд долучити до матеріалів справи довідку територіального комітету № 11 від 10.04.2026 № 101 та фотокопії показів сусідів (а.с.128-129).
04.05.2026 до суду від представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом – адвоката Болінського С.С. надійшли додаткові пояснення у справі в яких вказав, що відповідач обгрунтовує свої заперечення та вимоги за зустрічним позовом, зокрема, показаннями свідків та довідкою територіального комітету № 11, які, на його думку, підтверджують факт спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства до 15.11.2025.
Разом із тим, зазначені докази не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту ведення спільного господарства між сторонами.
Свідки не проживали разом із сім`єю ОСОБА_6 , не були безпосередніми учасниками їхніх побутових та сімейних відносин, а відтак не можуть достовірно стверджувати про ведення сторонами спільного господарства. Надані ними відомості не обгрунтовані, що не дає можливості об`єктивно встановити реальний характер взаємин між сторонами, зокрема щодо наявності спільного бюджету, розподілу втрат, взаємних прав та обов`язків.
Крім того, сам по собі факт проживання осіб під одним дахом або їх епізодичне перебування за місцем проживання не є доказом ведення спільного господарства, оскільки такі обставини мають оцінюватися виключно у сукупності з іншими ознаками, зокрема наявністю спільного бюджету, спільних витрат, взаємної підтримки та спільної мети.
Аналіз змісту наданих показань свідків про їх формальний та шаблонний характер, оскільки вони є фактично ідентичними за змістом, що ставить під обгрунтований сумнів їх самостійність, достовірність та об`єктивність.
Додані до клопотання фотокопії показів свідків не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, оскільки не містять ідентифікаційних даних свідків (паспортних даних, місця проживання чи інших відомостей), що унеможливлює встановлення їх особи та перевірку достовірності наданої інформації. Крім того, у змісті заяв свідків не зазначено конкретного періоду, протягом якого, за їх твердженнями, сторони проживали разом та вели спільне господарство, що не дає можливості співвіднести наведені відомості зі спірним періодом.
Довідка територіального комітету № 11 від 10.04.2026 № 101 не може вважатися належним та допустимим доказом у справі, оскільки видана органом, який не є суб`єктом власних повноважень та не наділений функціями щодо встановлення юридично значимих фактів, зокрема факт спільного проживання та ведення спільного господарства.
Зміст довідки не містить посилань на первинні документи, офіційні реєстри або інші об`єктивні джерела інформації, не зазначено, ким саме, на підставі яких даних та у який спосіб встановлено викладені у ній обставини, що унеможливлює перевірку її достовірності.
Крім того, довідка не містить відомостей про конкретний період проживання сторін за вказаною адресою, зокрема не зазначено, з якого саме часу сторони нібито проживали разом, що виключає можливість встановлення її зв`язку зі спірним періодом.
Більше того, у наданих заявах свідків містяться розбіжності щодо особи, до якої вони звертаються. Так, у тексті заяв свідки адресують їх голові квартального комітету ОСОБА_7 , тоді як довідка № 101 видана головою територіального комітету № 11. Зазначена невідповідність свідчить про відсутність чіткого розуміння, до якого саме органу або посадової особи зверталися свідки, та ставить під сумнів узгодженість і достатність поданих документів.
При цьому матеріали справи не містять жодних відомостей про правовий статус вказаної особи, її повноваження, а також про правову природу відповідного органу, що унеможливлює оцінку юридичної значимості таких документів.
Водночас, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 лише 11.09.2025, тоді як ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про відсутність підтвердженого спільного проживання сторін у спірний період.
Відповідач також зазначає, що спірний житловий будинок нібито набувався в інтересах їхнього молодшого сина – ОСОБА_5 .
Разом із тим, зазначені твердження є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. У матеріалах справи відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про погодженість сторонами такої мети придбання майна, участь відповідача у його фінансуванні або наявність спірного рішення щодо набуття спірного об`єкта саме в інтересах дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, однак сам по собі факт перебування у шлюбі не є безумовним підтвердженням наявності фактичних сімейних відносин.
Отже, для підтвердження факту ведення спільного господарства необхідна сукупність належних, допустимих та достовірних доказів, тоді як надані відповідачем докази мають формальний, неперевірений та недостовірний характер і не підтверджують наявності відповідних обставин.
Натомість матеріали справи свідчать, що на момент придбання спірного майна сторони фактично припинили сімейні відносини, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, здійснювали витрати окремо, а спірне майно було придбане позивачем за рахунок коштів – одноразової грошової допомоги.
За таких обставин, відсутні правові підстави для віднесення спірного майна до об`єктів спільної власності подружжя, а доводи відповідача є необгрунтованими та не непідтвердженими належними доказами.
З огляду на викладене, надані відповідачем докази у своїй сукупності є внутрішньо суперечливими, неналежними, недопустимими та такими, що не підтверджують факту спільного проживання сторін і ведення ними спільного господарства у спірний період, а відтак не можуть бути покладені судом в основу висновків при вирішенні справи.
Просить суд долучити дане клопотання до матеріалів справи та врахувати викладені в ньому доводи під час розгляду справи та ухвалення судового рішення (а.с.135-138).
Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Болінського С.С.
Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом – адвокат Болінський С.С. у судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив відмовити за безпідставністю. Пояснив, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою був придбаний ОСОБА_1 02.02.2024 за рахунок грошових коштів, отриманих ним у вигляді одноразової державної допомоги у зв`язку із загибеллю сина-військовослужбовця. Матеріалами справи підтверджено, що оплата вартості нерухомого майна здійснювалася виключно з особистого банківського рахунку ОСОБА_1 , а до моменту проведення платежу жодних переказів чи внесків грошових коштів від ОСОБА_2 не здійснювалося. Доказів спільного фінансування, спільних накопичень чи використання спільного бюджету стороною зустрічного позову суду не надано. За таких обставин, презумпція спільності майна передбачена ст. 60 СК України, у даному випадку є спростованою належними та допустимими доказами. Сторона позивача за зустрічним позовом фактично обгрунтовує свої вимоги виключно положеннями договору купівлі-продажу щодо спільності коштів, нотаріально посвідченою згодою дружини та формальним посиланням на факт перебування сторін у шлюбі. Однак сам по собі текст договору купівлі-продажу не є безумовним доказом спільного походження коштів, оскільки не визначає фактичне джерело походження. Нотаріальна згода другого з подружжя також не змінює автоматичний правовий режим майна та не є правочином щодо зміни режиму особистої приватної власності. Верховний Суд неодноразово наголошував, що вирішальним є саме встановлення фактичного джерела коштів, а не формальні положення договору. Згідно з відповіддю Канівського міського центру соціальних служб від 26.03.2026 № 99 сім`я сторін ще у 2021 році перебувала на обліку як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, а у період з червня по грудень 2021 року щодо сім`ї здійснювався соціальний супровід. Вказані обставини підтверджують тривалий розлад сімейних відносинах між сторонами ще задовго до придбання спірного майна та узгоджуються з доводами позивача про припинення ведення спільного господарства та окреме проживання. У позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_1 також зазначав, що сторони втратили взаємну повагу, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, а шлюб існує формально. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц, при вирішенні питання про наявність сімейних відносин суд повинен встановлювати реальний зміст відносин між сторонами, а не обмежуватися виключно фактом реєстрації шлюбу. Показання свідків та довідка територіального комітету № 11 не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки свідки не були безпосередніми учасниками сімейних та майнових відносин сторін, їх пояснення мають шаблонний та фактично ідентичний характер, не містять конкретизації періоду ведення спільного господарства, а довідка територіального комітету не містить посилань на офіційні джерела інформації та видана органом, який не уповноважений встановлювати юридичні факти щодо сімейних відносин осіб. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про правовий статус вказаного органу та його повноваження щодо встановлення факту спільного проживання чи ведення спільного господарства. Надані фотокопії заяв свідків не містять належних ідентифікуючих даних осіб, які їх підписали, що унеможливлює належну перевірку достовірності викладених у них відомостей. Також у змісті заяв відсутнє чітке визначення періоду, протягом якого сторони нібито проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, що виключає можливість співвіднести ці твердження зі спірним періодом. Більше того, у поданих заявах свідків містяться суперечності щодо особи та органу, до яких вони звертаються. Зокрема, у тексті заяв зазначено, що вони адресовані голові квартального комітету ОСОБА_7 , тоді як довідка № 101 видана головою територіального комітету № 11. Вказані невідповідності ставлять під обгрунтований сумнів узгодженість та достовірність зазначених документів. Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання за адресою спірного будинку лише 11.09.2025, тоді як ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за іншою адресою, що також не підтверджує наявності сталого спільного проживання сторін у спірний період. Твердження сторони зустрічного позову про те, що спірний будинок нібито набувався в інтересах молодшого сина сторін, є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів існування домовленостей між сторонами щодо придбання майна саме в інтересах дитини, доказів участі відповідача у фінансуванні такого придбання або доказів набуття спірного майна у спільних інтересах сім`ї. Особливо показником у даній справі є пояснення представника відповідача за первісним позовом, надані безпосередньо у судовому засіданні. Так, на пряме запитання представника позивача за первісним позовом щодо наявності фінансової участі ОСОБА_2 у придбанні спірного майна представник відповідача фактично підтвердив відсутність у нього будь-яких відомостей з цього приводу, зазначивши: «Не можу сказати, не знаю звідки». Тобто сторона зустрічного позову, заявляючи вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, не надала суду жодного доказу участі відповідача у фінансуванні придбання будинку, не підтвердила існування спільних накопичень, спільного бюджету чи будь-яких спільних витрат на придбання спірного майна. При цьому, матеріали справи містять детальні банківські виписки по рахунку позивача за первісним позовом у яких повністю відображено рух грошових коштів та джерело їх походження, а стороною позивача було чітко та послідовно розписано рух коштів, використаних для придбання спірного майна. Водночас, відповіді представника відповідача у судовому засіданні свідчать про те, що він фактично не надав оцінки зазначеним доказам та, очевидно, належним чином не ознайомився з матеріалами справи. Більше того, на запитання щодо то, що є визначальним – форма чи зміст правочину, представник відповідача фактично звів усю позицію сторони виключно до формального тексту договору купівлі-продажу, зазначивши, що «Договір посвідчує, що це спільні кошти». Однак така позиція прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої при визначенні правового режиму майна вирішальним є не формальне зазначення у договорі, а встановлення реального джерела походження коштів та фактичних обставин придбання майна. Фактично сторона зустрічного позову просить суд постановити форму вище змісту та проігнорувати належні докази особистого походження коштів, надані позивачем. Крім того, представник відповідача прямо зазначив у судовому засіданні, що відповідач за первісним позовом «не зобов`язана надавати платежі». Однак саме сторона, яка заявляє вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість у даній справі сторона зустрічного позову фактично просить суд визнати майно спільним без жодного підтвердження участі у його придбанні, без доказів спільного фінансування та всупереч установленому джерелу походження коштів. Таким чином, матеріалами справи підтверджено особистий характер коштів, за які придбане майно, відсутність доказів спільного фінансування, відсутність фактичного ведення спільного господарства та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження доводів зустрічного позову.
Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Ульянова С.М.
Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом – адвокат Ульянов С.М. у судовому засіданні заперечував проти первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі та визнати 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя. Пояснив, що житловий будинок і земельна ділянка придбані сторонами в шлюбі, ОСОБА_2 надала письмову згоду на придбання своїм чоловіком нерухомого майна, а тому спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу між ними. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 712/3591/22 від 03.06.2024.
Заслухавши в судовому засіданні думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.11.1990 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/3031/25 від 05.01.2026 (а.с.9-зворот, 60).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.11.1991 (а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.11.2010 (а.с.57).
Відповідно до повідомлення № 2/41 від 13.12.2022, ІНФОРМАЦІЯ_3 сповіщає ОСОБА_1 , що його син солдат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримавши поранення несумісні з життям під час участі в бойових діях в районі н.п. Верхньокам`янське Бахмутського району Донецької області, загинув (а.с.11).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.12.2022, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Верхньокам`янське Бахмутського району Донецької області (а.с.10-зворот).
02.02.2024 ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0924 га кадастровий номер 7110300000:02:001:0604 з розташованим на ній житловим будинком, з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком зареєстрованого в реєстрі за № 563 (а.с.16-18).
Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу, продаж нерухомого майна вчинено за погоджену сторонами ціну 1 700 000,00 грн.
Відповідно до п. 4.3. Договору купівлі-продажу, покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаного у цьому договорі нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності (заява згода дружини – ОСОБА_2 , засвідчена 02.02.2024 за реєстром № 562, Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаська область).
Відповідно до п. 5.3. Договору купівлі-продажу, зміст статей 182, 203, 210, 229, 230-235, 334, 377, 405, 631, 655-659, 662-668, 678 Цивільного кодексу України, статей 64, 116, 150, 156, 160 Житлового кодексу УРСР, стаття 120 Земельного кодексу України, статей 57, 60-63, 65, 67, 74 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян безпритульних дітей», ст. 172 Податкового кодексу, п. 9 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», вимог Закону «Про охорону дитинства», Закону «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», а також наслідки приховування дійсної ціни продажу нерухомого майна, ст.ст. 3, 10, 18, 19, 31-2, 34 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», їм нотаріусом роз`яснено.
Згідно з платіжною інструкцією № 0.0.3449065879.1 від 02.02.2024, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_4 1 700 000,00 грн. (а.с.11-зворот).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав № 364351050 від 02.02.2024, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації – 02.02.2024 (а.с.18-зворот).
Згідно з відповіддю № 2866755 від 10.06.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.02.2024 № 563 (а.с.146-147).
Згідно з відповіддю № 2881889 від 15.06.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,0924 га, кадастровий номер 7110300000:02:001:0604 на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2024 № 563 (а.с.152-153).
Відповідно до копії паспорта громадянина України НОМЕР_5 , ОСОБА_1 був зареєстрований 26.02.2002 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-8).
Відповідно до копії паспорта громадянина України НОМЕР_6 , ОСОБА_2 зареєстрована 26.02.2002 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.58-59).
Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади від 11.09.2025, ОСОБА_1 з 11.09.2025 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).
З виписки по рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за період з 03.11.2022 по 31.01.2024 ОСОБА_1 надходили кошти, деталі операцій: зарплата, КНУ імені Тараса Шевченка; цільове зарахування, Cherkas`kyi OTTsk ta SP; виплати Соціального фонду; поповнення картки, грошові перекази; зарахування; безготівкове зарахування, коментар до платежу: KZ po oper.z kl; безготівкове поповнення, первинна профспілкова організація Київського національного університету; виплати соціального фонду, субсидія; цільове зарахування; перекази від ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 (а.с.12-15).
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 02.02.2024 адресованої приватному нотаріусу Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблині С.В. та зареєстрованій у реєстрі за № 582, ОСОБА_2 повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватися з нотаріусом при складанні тексту цієї заяви, заявляє усім зацікавленим у тому особам про те, що дає згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договорів про придбання шляхом купівлі, а саме: житлового будинку та земельної ділянки площею – 0,0924 га, кадастровий номер 7110300000:02:001:0604, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб з гр. ОСОБА_1 , 1969 року народження, зареєстровано 17.11.1990 відділом ЗАГС Канівського міськвиконкому Черкаської області, актовий запис № 290, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_7 , виданого тим же відділом 17.11.1990. Гроші, котрі будуть витрачені на купівлю зазначених об`єктів нерухомості, згідно із законодавством України визнаються їх спільною сумісною власністю. Їй відомо, що відповідно до законодавство України придбана нерухомість також будуть вважатися об`єктами права спільної сумісної власності як такі, що набуваються ними за час шлюбу (а.с.56).
В наданій до суду копії позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу останній посилався на те, що на початку 2024 року позивач з метою окремого проживання придбав земельну ділянку кадастровий номер 7110300000:02:001:0604 з розташованим на ній будинком у АДРЕСА_1 , куди й переїхав. Продовження шлюбних відносин суперечить інтересам позивача, оскільки останній не проживає однією сім`єю з відповідачкою з початку 2024 року, спільне господарство позивач та відповідач не ведуть, сімейні відносини припинено, побут та дозвілля – проводять окремо, а отже шлюб між сторонами існує лише формально (а.с.112-113).
З відповіді Канівського міського центру соціальних служб виконавчого комітету Канівської міської ради № 99 від 26.03.2026, яка надана на запит адвоката Болінського С.С., вбачається, що сім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебувала на обліку сімей, які перебувають в складних життєвих обставинах (далі СЖО) у період з червня по грудень 2021 року. За результатами висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_2 , основними ознаками та чинниками, що спричинили СЖО були: психічні та поведінкові розлади, у тому числі пов`язані із вживанням психоактивних речовин (мати зловживала алкогольними напоями). Незадовільні санітарно-гігієнічні умови проживання сім`ї, безробіття матері. Відповідно до рішення УСЗН виконавчого комітету Канівської міської ради від 16.06.2021 № 235 та наказу МЦСС від 17.06.2021 № 52 за заявою матері ОСОБА_2 сім`ї надавалась соціальна послуга соціального супроводу сімей/осіб, які перебувають в СЖО у період з 17.06.2021 по 20.12.2021. З матір`ю проводились бесіди щодо шкідливого впливу вживання алкогольних напоїв на її поведінку, виховання та розвиток дитини, планування сімейного бюджету, ефективного використання наявних ресурсів, ознайомлено з ефективними методами виховання дитини. До проходження реабілітаційних програм жінка не залучалась. Акти обстеження матеріально-побутових умов не складались у зв`язку з тим, що основним документом визначення потреб отримувачів послуг є акт та висновок оцінки потреб сім`ї. За результатами звіту соціального супроводу сім`ї ОСОБА_2 в квартирі, де проживала сім`я були створені належні умови для навчання, виховання та розвитку дитини, матері призначено пенсію за вислугу років, за період надання соціальної послуги жінка відмовилась від вживання алкогольних напоїв (а.с.124).
Відповідно до довідки територіального комітету № 11 від 10.04.2026 № 101, ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та сином ОСОБА_5 дійсно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 до 15.11.2025, а з 15.11.2025 і по даний час за вказаною вище адресою приживають лише ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 (а.с.130).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_42 від 09.04.2026, які адресовані голові квартального комітету ОСОБА_7 , ОСОБА_42 підтверджує, що сім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_43 та ОСОБА_44 дійсно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , а з 15.11.2025 проживають тільки ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 (а.с.131).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_45 від 09.04.2026, які адресовані голові квартального комітету ОСОБА_7 , ОСОБА_46 повідомила, що ОСОБА_2 , ОСОБА_44 та ОСОБА_43 дійсно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , але з 15.11.2025 проживають тільки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.132).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_47 від 09.04.2026, які адресовані голові квартального комітету ОСОБА_7 , ОСОБА_48 підтверджує, що сім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_43 та ОСОБА_44 дійсно проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , а з 15.11.2025 проживають тільки ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 (а.с.133).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Зі змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України вбачається, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Тлумачення статті 61 СК України, свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні.
Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду 04.08.2021 у справі № 553/2152/19.
Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.12.2024 у справі № 686/21098/22.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зазначено, що «Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.
Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). […]
По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.
Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року в справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).
Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що:
вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором;
згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду;
сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном;
згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору;
згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності;
надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;
не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя;
наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;
у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.»
З урахуванням вказаних висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання».
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу з 17.10.1990 по 05.01.2026.
За період перебування у шлюбі, а саме 02.02.2024, було придбано земельну ділянку з розташований на ній житловим будинком з належними до нього будівлями і спорудами, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Як встановлено в судовому засіданні, у нотаріально посвідченій заяві від 02.02.2024 ОСОБА_2 надала згоду чоловікові ОСОБА_1 на придбання спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки площею 0,0924 га, кадастровий номер 7110300000:02:001:0604, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто вказаною заявою сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну власність подружжя, визначивши тим самим статус грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї, а укладання договору з придбання спірних земельної ділянки та житлового будинку відповідає спільному волевиявленню подружжя.
Згода дружини ОСОБА_2 на купівлю її чоловіком спірних земельної ділянки та житлового будинку також зафіксована і в п.4.3. Договору купівлі-продажу земельної ділянки з розташованим на ній житловим будинком від 02.02.2024.
Крім того, у п. 5.3. Договору купівлі-продажу також передбачено, серед іншого, що зі змістом ст.ст. 57, 60-63, 65, 67, 74 Сімейного кодексу України покупець і продавець ознайомлені.
Що стосується посилання сторони позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом про те, що майно куплене за його особисті кошти, які були ним отримані в якості одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина, суд зазначає наступне.
Згідно з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року, одноразова грошова допомога у зв`язку із загибеллю (смертю) призначається і виплачується: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного, резервіста або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть); у разі смерті військовослужбовця або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби у випадку, передбаченому підпунктом 2 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала смерть; у разі загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, у випадку, передбаченому підпунктом 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть). Розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі загибелі військовослужбовця в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби, а також його смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби, та порядок і умови її виплати визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану". Розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час перебування у полоні (крім військовослужбовців, які добровільно здалися у полон) у період воєнного стану, становить 15 млн. гривень.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 14-351цс18, одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відноситься до соціальних виплат.
Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
Оскільки спірна грошова допомога отримана відповідачем під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних вище норм матеріального права ці кошти є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу між сторонами (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 725/6543/18 (провадження № 61-15071св19).
Отже, суд відхиляє посилання сторони позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом на те, що земельна ділянка з розташованим на ній житловим будинком придбані під час шлюбу ОСОБА_1 за власні кошти, отримані в якості одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина, оскільки вказані кошти є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, а тому на всі об`єкти цивільних прав, придбані за ці кошти поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя.
Достовірних доказів того, що сторони з 2024 року не проживали разом та не вели спільного господарства, матеріали справи не містять.
Крім того, режим окремого проживання, відповідно до ст. 119 СК України, між сторонами судом не встановлювався.
Суд критично відноситься до позиції сторони позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, стосовно того, що ОСОБА_1 , купуючи спірне майно, розрахувався особистими коштами, які належать саме йому, як одноразова грошова допомога внаслідок загибелі спільного сина сторін. Таких відміток договір купівлі-продажу не містить, як і не містить відміток про відмову ОСОБА_2 від свого права на це майно.
Визначена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, з урахуванням обставин справи щодо перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990 та набуття ними під час цього шлюбу вказаного вище майна свідчать про спільну сумісну власність подружжя на заявлене до поділу майно, що узгоджується з вказаними вище нормами матеріального права.
Крім того, посилання сторони позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом на те, що відсутні докази участі дружини ОСОБА_2 у придбанні спірного майна не спростовує презумпції спільного майна, набутого під час шлюбу.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови Верховного Суду № 235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018).
З матеріалів справи вбачається, що спірне майно: земельна ділянка з розташованим на ній житловим будинком з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 придбані за час перебування сторін у шлюбі, право власності на яке належним чином зареєстровано на ОСОБА_1 в органах, що здійснюють таку реєстрацію, відтак, підлягає поділу між сторонами.
Таким чином, позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом не спростована обставина поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірні житловий будинок з земельною ділянкою. А отже, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку про те, що спірні житловий будинок з земельною ділянкою є спільною сумісною власністю подружжя.
Інші доводи сторони позивача не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позовів, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю, та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
Одночасно, суд враховує, що предметом спору у справі є вимоги про поділ майна подружжя, тобто відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом просить суд поділити майно, яке належить на праві спільної сумісної власності членам подружжя, між обома співвласниками у відповідних частках кожному.
А тому, вирішуючи спір у справі, необхідно у порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на 1/2 частину спільного майна земельної ділянки та житлового будинку, як за позивачем так і за відповідачем, тобто обома співвласниками.
У протилежному випадку у зв`язку з припиненням спільної сумісної власності щодо спірного майна, якщо суд визнає право власності на таке майно лише за одним співвласником на його 1/2 частину, інша частина майна не матиме титульного власника, адже спільна сумісна власність на таке майно не поширюватиметься, частка іншого співвласника у спільній часткові залишиться не визначена.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 при зверненні до суду з зустрічним позовом сплатила судовий збір в розмірі 8 500,00 грн.
Оскільки позовні вимоги відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 задоволені, а тому з позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8 500,00 грн.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Болінський Святослав Святославович до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з земельною ділянкою особистою приватною власністю – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Ульянов Сергій Миколайович до ОСОБА_1 про поділ спільного майна – задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0924 га, кадастровий номер: 7110300000:02:001:0604, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0924 га, кадастровий номер: 7110300000:02:001:0604, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 8 500,00 грн. (вісім тисяч п`ятсот гривень, 00 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 19.06.2026.
Відомості про учасників справи:
Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б . К . Скирда