ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

02 липня 2026 року	Справа №160/8558/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу

УСТАНОВИВ:

07.04.2026 року ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2026 №1123 Про результати службового розслідування в частині, що стосується військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдата стрільця-снайпера 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 5 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону Військової частин НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 поновити з 19.11.2025 військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_2 солдату ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплату грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 та виплату додаткової винагороди;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати з 19.11.2025 військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_2 солдату ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошове забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016, та здійснити його виплату матері дітей військовослужбовця – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її чоловік – ОСОБА_4 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , та під час виконання бойового завдання загинув. Однак оскільки не можливо було встановити обставини загибелі, ОСОБА_4 за наказом відповідача було визнано безвісти зниклим та припинено виплату грошового забезпечення. Позивачка діє в інтересах малолітніх дітей, батьком яких є зниклий ОСОБА_4 та не погоджується із вказаним наказом. З урахуванням обставин, викладених у позові, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 13 квітня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/8558/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
В силу ч. 4 ст. 124, ч. 8 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_4 з 19 листопада 2025 року вважається безвісти зниклим з виключенням зі складу сил і засобів УВ(с) «Схід», що підтверджується витягом із наказу ВЧ НОМЕР_2 № 336 від 20.11.2025.
Згідно із сповіщенням на зниклого безвісти №5/1/9978 від 25 листопада 2025 року, начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зник безвісти 19.11.2025 року під час виконання бойових завдань з захисту територіальної цілісності України в районі н.п. Покровськ Донецької області.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № ВГ/В-20260224-48 дата та час формування витягу: 24.02.2026 16:08, сформованого Міністерством внутрішніх справ України, ОСОБА_4 зник на території бойових дій (під час воєнних дій), дата набуття статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин 14.01.2026.
У витязі із наказу ВЧ НОМЕР_2 №1123 від 12.03.2026 «Про результати службового розслідування», встановлено, що в результаті службового розслідування було встановлено, що 19.11.2025 року під час виконання бойового завдання на позиції пошукової групи було зафіксовано припинення виходу на радіозв`язок ОСОБА_4 , що зафіксовано в журналі бойових дій. За допомогою аеророзвідки зафіксовано перебування осіб у військовій формі, які за сукупністю зовнішніх ознак відповідають солдату ОСОБА_4 , без штатної зброї з піднятими руками, які пересувались у напрямку ворожих позицій під супроводом безпілотного літального апарату противника. Вони були розстріляні. Однак у зв`язку з відсутністю доступу до місця події остаточні обставини загибелі встановити не можливо. Наказано вважати солдата ОСОБА_4 безвісти зниклим за особливих обставин внаслідок дій з боку противника в районі ведення бойових дій 19.11.2025 під час участі у бойових діях під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. У п.3 наказу зазначено: у зв`язку з наявність у діях солдата ОСОБА_4 ознак вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтями 429, 430 КК України, призупинити виплату грошового забезпечення ОСОБА_4 з 19.11.2025, а також членам його сім`ї до надходження висновків з органу досудового розслідування щодо наявності або відсутності у його діях ознак інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Позивачка звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплат грошового забезпечення на підставі Порядку №884. 
ВЧ НОМЕР_2 надала лист №4784/48/2191 від 20.03.2026, в якому зазначила, що відсутні правові підстави для поновлення позивачці виплат грошового забезпечення.
Позивач зазначає, що жодних доказів наявності у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_4 кримінального порушення «Добровільна здача у полон» відповідач не надав.
Відповідач у листі № 4784/48/2191 від 20.03.3036 вказує, що СУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за даним фактом відкрито кримінальне провадження №22025050000001076 від 22.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 438 КК України «Воєнні злочини». 
Позивач вважає, що відповідач не виконав вимоги п. 144-1 Положення №1153/2008 в частині призупинення військової служби ОСОБА_4 , а тому і в частині припинення виплати грошового забезпечення з 19.11.2025, а також додаткової винагороди, у зв`язку з чим звернула до суду з вищезазначеним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (надалі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення).
Згідно із п. 144-1 Положення, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Згідно із п. 144-4 Положення, у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням. Командування військової частини або орган управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України здійснює супроводження військовослужбовця до органу досудового розслідування.
Дисциплінарний статут Збройних Сил України затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України».
Так Дисциплінарний статут Збройних Сил України (надалі - Статут) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно із ч. 1 ст. 85 Статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Відповідно до ч. 4 ст. 85 Статуту, якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Згідно із ч. 4 ст. 6 Статуту, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за №1503/31371 (надалі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).
Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно із пунктом 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі:
- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
- вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією;
- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи;
- надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимогЗакону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Разом з тим, пунктом 2 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування не призначається:
- у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг, за винятком випадків, визначених в абзаці тринадцятому пункту 1 цього розділу;
- якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
На підставі пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі - Порядок № 260).
Суд встановив, що військовослужбовець ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання з захисту територіальної цілісності України 19.11.2025 зник безвісти за особливих обставин у районі ведення бойових дій.
Матеріалами справи підтверджено, що факт добровільної здачі в полон або вчинення військовослужбовцем будь-якого кримінального правопорушення, яке б могло бути підставою для припинення виплати грошового забезпечення, належними та допустимими доказами не встановлений.
Саме по собі зазначення в наказі про результати службового розслідування про наявність «ознак» можливого кримінального правопорушення не є тотожним встановленню факту його вчинення.
Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що сам факт відкриття кримінального провадження або проведення досудового розслідування не може свідчити про доведеність вини особи та бути безумовною підставою для обмеження гарантованих законом соціальних виплат.
Зокрема Верховний Суд виходить із того, що застосування негативних наслідків для особи можливе лише за умови встановлення конкретних юридичних фактів, передбачених законом, а не на підставі припущень чи непідтверджених обставин.
У спірних правовідносинах відповідач фактично прирівняв наявність інформації про можливе вчинення кримінального правопорушення до встановленого факту такого правопорушення, що суперечить принципу презумпції невинуватості.
Посилання відповідача на кримінальне провадження №22025050000001076 від 22.11.2025 року не підтверджує факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а тому не може бути достатньою правовою підставою для припинення виплат.
Суд зазначає, що військовослужбовець ОСОБА_4 набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Таким чином, до моменту встановлення у передбаченому законом порядку інших юридично значущих обставин, відповідач був зобов`язаний забезпечити реалізацію права членів сім`ї військовослужбовця на отримання належних виплат, а не припиняти їх на підставі припущень.
Отже, наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2026 №1123 в частині призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 та членам його сім`ї не відповідає вимогам законодавства, оскільки прийнятий без встановлення передбачених законом підстав для такого обмеження.
Щодо вимоги відновити виплати грошового забезпечення суд зазначає таке.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі-Закон №2011-XII) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.
Відповідно до частини 1 статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За приписами частини шостої статті 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Згідно з частиною 6-1 статті 18 Закону №2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
Відповідно абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими врегульована розділом ХХХ Порядку №260.
Пунктом 1 розділу ХХХ Порядку №260 визначено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату (пункт 2 розділу ХХХ Порядку №260).
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Пунктом 3 розділу ХХХ Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі Порядок №884), військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Порядок №884 визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань , захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.
Під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку №884).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Пунктом 5 Порядку № 884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: (І) подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; (ІІ) подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; (ІІІ) подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; (IV) з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Пунктом 6 Порядку № 884 (із змінами та доповненнями від 30.11.2016 року та від 30.01.2024 року) встановлено, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Відтак з аналізу наведених норм слідує, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється, зокрема, до визнання особи померлою, в установленому законом порядку. При цьому, виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Водночас надаючи оцінку позовним вимогам в частині зобов`язання відповідача поновити виплату грошового забезпечення з 19.11.2025, суд зазначає про таке.
Як встановлено судом, підставою для припинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_4 та членам його сім`ї визначено пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2026 №1123, яким зазначено про наявність у діях військовослужбовця ознак кримінальних правопорушень, передбачених статтями 429, 430 Кримінального кодексу України.
Разом з тим, як вже встановлено судом, матеріали службового розслідування не містять належних та допустимих доказів встановлення факту добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини чи дезертирства.
При цьому положення Порядку № 884 не передбачають можливості припинення виплати грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовця лише з підстав наявності припущень щодо можливого вчинення кримінального правопорушення або у зв`язку із внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Суд наголошує, що саме по собі проведення досудового розслідування не створює правових наслідків у вигляді позбавлення особи або її сім`ї права на гарантовані державою виплати, оскільки факт вчинення кримінального правопорушення може бути встановлений виключно у передбаченому законом порядку.
Отже, відповідачем безпідставно припинено виплату грошового забезпечення з 19.11.2025 - дати зникнення військовослужбовця безвісти, оскільки на цю дату не існувало встановлених законом обставин, які відповідно до Порядку № 884 могли бути підставою для припинення таких виплат.
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до пункту 6 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які є безвісно відсутніми, здійснюється до повного з`ясування обставин їх зникнення, але у всіх випадках не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Таким чином, поновлення виплати грошового забезпечення має здійснюватися за період, протягом якого військовослужбовець мав право на його збереження відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №884, тобто до моменту припинення такого права з підстав, прямо передбачених законодавством.
За таких обставин суд робить висновок, що позовні вимоги в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 поновити виплату грошового забезпечення з 19.11.2025 та здійснити його нарахування і виплату членам сім`ї військовослужбовця є обґрунтованими та підлягають задоволенню з урахуванням положень пункту 6 Порядку №884 щодо граничного строку здійснення таких виплат.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача покладається обов`язок доведення правомірності своїх дій чи бездіяльності.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно достатті 90 КАС Українисуд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням встановлених обставин, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд робить висновок про задоволення позову.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з цим позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак питання щодо розподілу витрат на сплату судового збору судом не розглядається. Інші судові витрати позивачем не заявлено.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2026 №1123 Про результати службового розслідування в частині, що стосується військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдата стрільця-снайпера 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 5 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону Військової частин НОМЕР_2 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 поновити з 19.11.2025 членам сім`ї військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплату грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 та виплату додаткової винагороди.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати з 19.11.2025 членам сім`ї військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошове забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016, та здійснити його виплату матері дітей військовослужбовця – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук