КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/42757/25
Провадження № 2-о/947/60/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.06.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою 
ОСОБА_1 , 
за участі заінтересованих осіб: 
Міністерства оборони України, 
Військової частини НОМЕР_1 , 
ОСОБА_2 , 
про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
12.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявниця просить суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , починаючи з 03.06.2015 року по дату зникнення ОСОБА_3 безвісти, а саме 21.07.2025 року. 
В обґрунтування заяви, заявниця посилається на те, що вона та ОСОБА_3 починаючи з 17.06.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2011 року по справі №2/1519/5462/11. За період перебування у шлюбі, в них народилась спільна дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак як вказує заявниця, що незважаючи на офіційне розірвання шлюбу, вона та ОСОБА_3 і в подальшому проживали однією спільно як чоловік та жінка юез реєстрації шлюбу, а саме в період з дня придбання нею квартири і по день зникнення безвісти ОСОБА_3 21.07.2025 року. Так, за доводами заявниці, 03.06.2015 року нею було укладено договір купівлі-продажу, за яким придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона та ОСОБА_3 остаточно стали жити в м. Одеса у зазначеній квартирі.
У період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, як вказує заявниця, в них продовжились усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: вони вели спільне господарство, виховували спільну доньку ОСОБА_2 , святкували разом свої дні народження та дні народження доньки, а також інші свята, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, спільно несли витрати на комунальні послуги. 
14.05.2025 року, як вказує заявниця, ОСОБА_3 був мобілізований до лав Збройних Сил України та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Після мобілізації ОСОБА_3 до Збройних лав ЗСУ, як вказує заявниця, вона продовжувала дбати про нього як чоловіка, надсилала посилки з побутовими речами та харчовими продуктами. ОСОБА_3 , в свою чергу, неодноразово здійснював перекази коштів для забезпечення родини. 
23.07.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 видало ОСОБА_1 сповіщення сім`ї № 8056, в якому повідомили, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стрілець-снайпер 3 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , зник безвісті на полі бою 21 липня 2025 року в районі населеного пункту Попів Яр Краматорського району Донецької області. 
08.08.2025 року Командиром військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) було видано наказ № 5308, відповідно до якого стрільця-снайпера 3 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 необхідно вважати безвісті відсутнім, таким, що зник безвісти за особливих обставин, під час проходження військової служби при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, під час воєнних дій на території України (пов`язаних із захистом Батьківщини), оскільки відсутні дані про місце його перебування понад 15 днів. 
11.08.2025 року військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України було видано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до якої солдат ОСОБА_3 дійсно в період з 19.07.2025 по 21.07.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в Іллінівській сільській територіальній громаді Краматорського району Донецької області. 
Як зазначає заявниця, встановлення заявленого факту має для неї юридичне значення, оскільки надасть їй можливість належним чином комунікувати з органами військового управління, подавати заяви до уповноважених органів щодо розшуку стосовно ОСОБА_3 , а також для отримання матеріальної допомоги та соціальних виплат у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Вказані обставини, як зазначає заявниця, стали підставою для звернення до суду з даною заявою.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою суду від 02.10.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. 
07.10.2025 року на виконання ухвали суду представником заявника надано заяву про усунення недоліків. 
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.11.2025 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.
Разом з заявою, заявницею було надано до суду заяву про виклик і допит свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка була задоволена судом в судовому засіданні 09.12.2025 року.
04.03.2026 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості заінтересованої особи - ОСОБА_2 .
31.03.2026 року та 06.04.2026 року до суду від заінтересованої особи - ОСОБА_2 найшли заяви про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.
02.04.2026 року до суду від представника заявника надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якої 07.04.2026 року судом було постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено. Витребувано з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 65036, Одеська область, м. Одеса, вул. Старицького, буд.10-а) повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
06.05.2026 року до суду від Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 07.04.2026 року.
Також суд зазначає, що 04.12.2025 року до від суд представника заінтересованої особи - Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд залишити заяву без розгляду з підстав наявності спору про право.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2026 року заяву представника Міністерства оборони України - ОСОБА_12 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без задоволення.
Судом в судовому засіданні 12.05.2026 року було здійснено допит в якості свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Учасники справи до судового засідання призначеного на 15.06.2026 року не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.
Від представника заявниці ОСОБА_1 15.06.2026 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.
Від заінтересованої особи - ОСОБА_2 в матеріалах справи наявна заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. 
Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 15.06.2025 року за відсутністю учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи документів.
Вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку усім доказам по справі та кожному доказу окремо, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд вважає заяву підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що заявниця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка України, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1995 року, який був розірваний на підставі заочного рішення Малиновського районного суду у місті Одесі від 14.09.2011 року по справі №2/1519/5462/11.
Перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1995 року та його розірвання на підставі зазначеного рішення суду також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00058054291 від 30.04.2026 року, з якого також вбачається, що ОСОБА_3 не перебував в будь-якому іншому шлюбу, ніж встановлений.
За час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, в останніх народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, був військовослужбовцем, був призваний по мобілізації, проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , на посаді солдата.
23.07.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 скерувало на ім`я ОСОБА_1 , як колишньої дружини, сповіщення сім`ї №8056, в якому повідомлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стрілець-снайпер 3 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , зник безвісті на полі бою 21 липня 2025 року в районі населеного пункту Попів Яр Краматорського району Донецької області. 
08.08.2025 року Командиром військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) було видано наказ № 5308, відповідно до якого стрільця-снайпера 3 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , необхідно вважати безвісті відсутнім, таким, що зник безвісти за особливих обставин, під час проходження військової служби при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, під час воєнних дій на території України (пов`язаних із захистом Батьківщини), оскільки відсутні дані про місце його перебування понад 15 днів. За наслідком чого наказом наказано у тому числі начальнику відділення персоналу (S-1) штабу військової частини НОМЕР_1 зарахувати безвісно відсутнього військовослужбовця стрільця - снайпера З десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата призваного по мобілізації ОСОБА_3 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 до часу його прибуття, або визнання судом, як таким, що загинув.
ІНФОРМАЦІЯ_7 військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України було видано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України за вих. №693/19073, відповідно до якої солдат ОСОБА_3 дійсно в період з 19.07.2025 по 21.07.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в Іллінівській сільській територіальній громаді Краматорського району Донецької області. 
Заявниця у даній справі - ОСОБА_1 стверджує, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , проживала з ним, у період з 03.06.2015 року по день зникнення ОСОБА_3 безвісти - 21 липня 2025 року, однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, для встановлення факту чого звернулась до суду з даною заявою, з метою реалізації своїх прав у тому числі з отримання матеріальної і соціальної допомоги передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України).
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 560/17953/21 у постанові від 18.01.2024.
Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 560/17953/21 у постанові від 18.01.2024 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі 3290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Також суд зазначає, що частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в редакції станом на час зникнення безвісті ОСОБА_3 , передбачено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону). Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини. Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень Сімейного Кодексу України, зокрема у статті 3 СК України передбачено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. 
Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №702/490/17).
Частиною 1, 2 ст. 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно ч.1, 3 ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. До того ж, цим рішенням Конституційного Суду України визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року по справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283 цс 18) дійшла до висновку, що законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. 
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. (постанова Верховного Суду від 09.10.2024 у справі №753/11423/22).
У постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №361/4744/19 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.
Процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. theUnitedKingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Приймаючи вищевикладене та розглядаючи заяву в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне.
Виходячи зі встановлених судом обставин вбачається, що заявниця - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1995 року, який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду у місті Одесі від 14.09.2011 року по справі №2/1519/5462/11, за час перебування в якому в них народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявниця у даній справі - ОСОБА_1 стверджує, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , проживала з ним, у період з 03.06.2015 року по день зникнення ОСОБА_3 безвісти - 21 липня 2025 року, однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.
Суд зазначає, що викладені в обґрунтування даної заяви обставини та заявлений факт визнаний безпосередньо дочкою ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , на підтвердження чого останньою були подані заяви до суду, які надійшли 31.03.2026 року та 06.04.2026 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 після розірвання зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 в іншому зареєстрованому шлюбі не перебував.
Заявниця вказує, що вона та ОСОБА_3 спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №4-682, в якій також зареєстроване місце проживання заявниці починаючи з 10.09.2015 року, що підтверджується відповіддю №2007323 від 13.11.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру.
03.11.2025 року сусідами будинку АДРЕСА_2 , а саме: мешканцем квартири №41 - ОСОБА_7 , мешканцем квартири №55 - ОСОБА_8 , мешканцем квартири №48 - ОСОБА_9 складено акт, підписи в якому засвідчені в КП «ЖКС «Вузівський», яким засвідчено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживав з червня 2015 року до червня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до виписки АТ КБ «Приватбанк» по розрахунковому рахунку належному ОСОБА_1 вбачається надходження грошових коштів від ОСОБА_10 .
До заяви заявницею надано скріншоти листування заявниці з особою - ОСОБА_3 з квітня по червень 2025 року, які містять дані, що останні під час спілкування обговорюють сімейні та побутові питання, висловлюють почуття любові, підтримки, хвилювання один до одного, тощо.
Також заявницею надано фотокопії сімейних світлин на яких зображені у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Під час розгляду справи, судом за заявою заявницею було викликано і здійснено допит свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Так, свідок - ОСОБА_4 під час допиту надала свідчення, що вона товаришує з ОСОБА_1 з початку карантину, є сусідами за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок засвідчила, що ОСОБА_1 проживала спільно з безвісти зниклим ОСОБА_3 , вони мають спільну доньку, ходили спільно до магазину, проводили спільно час у дворі будинку. Свідок зазначила, що вважала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають як чоловік та дружина, їй не було відомо що вони розлучені.
Свідок - ОСОБА_5 під час допиту надав свідчення, що він знайомий з ОСОБА_1 , яка є його сусідкою за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок повідомив, що родина ОСОБА_1 , складається з неї, її чоловіка ОСОБА_3 та доньки. Він (свідок) повідомив, що також перебував у дружніх відносинах з ОСОБА_11 , відвідував їх квартиру, бачив його речі та його родини в квартирі проживання ОСОБА_11 . Вважав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, а про те, що шлюб в них був розірваний, йому стало відомо нещодавно. 
Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
Досліджуючи отримані свідчення свідків за наслідком їх допиту, суд вважає відсутніми підстави для ставлення їх під сумнів, а також відсутність сумнівів у їх достовірності, правдивості фактів повідомлених свідками, приймаючи, що дані свідчення узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що зібрані і наявні в матеріалах справи докази, у тому числі: показання свідків і письмові докази, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, в цілому підтверджують що заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зник безвісти 21 липня 2025 року, починаючи з 03 червня 2015 року по дату зникнення безвісти ОСОБА_3 - 21.07.2025 року спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, між якими були наявні відносини, притаманні подружжю.
У зв`язку з чим, викладені заявницею в обґрунтування своїх вимог доводи, суд вважає достовірними, підтвердженими письмовими та електронними доказами, а також показаннями свідків, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, за наслідком чого заява підлягає задоволенню.
Одночасно суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи, судом не встановлено наявність спору про право і як наслідок відсутності підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження.
Верховний Суд у викладеній сталій практиці зазначає, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 758/7094/19 (провадження № 61-21398св19).
У постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 369/8687/22 (провадження № 61-9805св23) Верховний Суд підкреслив, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Верховним Судом було наголошено на тому, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнання її членом сім`ї загиблого військовослужбовця не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, для даних правовідносин характерна відсутність спору про право, що прослідковується із позиції заінтересованих осіб, однією із яких було наголошено лише на недоведеності відповідного факту, що може бути вирішено під час судового розгляду в порядку окремого провадження.
Суд враховує, що у відповідності до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.02.2024 року по справі №303/5724/22, між позивачем та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки вказане Міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Тобто, лише між отримувачами допомоги може виникнути спір про право.
Отже, заявниця не має іншої можливості документально підтвердити заявлені факти, але їх встановлення породжує юридичні наслідки, спір про право відсутній.
Також судом встановлено, що заявлений заявниці до встановлення факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідний для призначення та виплати соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає до задоволення у вищевикладений спосіб.
Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної заяви, судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При ухваленні судом рішення, судом у відповідності до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 259, 263-266, 293, 294, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Заяву  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), за участі заінтересованих осіб: Міністерства оборони України (місцезнаходження: м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6), Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), про встановлення факту, що має юридичне значення- задовольнити.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНКОПП НОМЕР_5 , починаючи з 3 червня 2015 року по дату зникнення ОСОБА_3 безвісти, а саме 21 липня 2025 року.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.06.2026 року.

Суддя           Л. В. Калініченко