ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/21204/25 
Номер провадження 22-ц/816/2176/26;
22-ц/816/2177/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Сидоренко А. П. , Нестеренка М. В. 
за участі секретаря судового засідання Чуприни В.І.,
учасників судового процесу:
представника позивачки Бороденко В.М.,
представника відповідача Килівника Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року та додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2026 року у складі судді Литовченка О.В., ухвалені в місті Суми, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення одноразової матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У грудні 2025 року адвокат Бороденко Віра Миколаївна в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (далі – АТ «Укрзалізниця», відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на користь позивачки одноразову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків 131 373 грн 88 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 386 927 грн 88 коп.; стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що 17.01.2025 позивачка була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (стаття 38 КЗпП України). При звільненні їй не була виплачена одноразова матеріальна допомога відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 2-х середньомісячних заробітків як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію за віком при стажі роботи у галузі від 5 до 10 років. У наказі про звільнення було зазначено, що виплата матеріальної допомоги відбудеться після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Позивачка, не отримавши виплату протягом тривалого часу, звернулася за правовою допомогою. На адвокатський запит відповідач повідомив, що вказані виплати призупинено. Фактично про те, що рішення про виплату, передбачену п. 2.2.9 Колективного договору так і не буде прийнято, вона дізналася після отримання відповіді на адвокатський запит від 08.12.2025. Крім того, вона має стійки порушення функцій організму, потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з чим не мала змоги відразу після звільнення звернутися за правовою допомогою для стягнення указаних виплат. Вважає, що правових підстав для призупинення виплати одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не було. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не провів з позивачкою повний розрахунок при звільненні, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів статті 117 КЗпП України, виходячи із середньоденної суми заробітку ОСОБА_2 в розмірі 2114 грн 36 коп. за шість місяців або 183 дні на загальну суму 386 927 грн 88 коп.
Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 березня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 невиплачену одноразову матеріальну допомогу у розмірі 131 373 грн 88 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131 000 грн 00 коп., з утриманням всіх податків і обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача, яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14.03.2022 року, проте Закон України № 2136-ІХ, яким керувався відповідач, набрав законної сили 24.03.2022 року. Оскільки закони не мають зворотної дії у часі, тому положення вказаного Закону не можуть бути застосовані судом при розгляді цієї справи. Крім того, суд врахував, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яким визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» у частини призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачці при звільненні одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 131 373 грн 88 коп. При цьому суд уважав, що позивачка не пропустила передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з указаним позовом, оскільки позивачка одержала за висновком суду повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні після 08 грудня 2025 року, також суд врахував розбіжності між сумами середньомісячного заробітку.
Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого з урахуванням принципів справедливості та співмірності за період з 18 січня по 18 липня 2025 року або за 130 робочих днів визначив у сумі 131 000 грн 00 коп.
Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2026 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи 4800 грн 00 коп.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
У квітні 2026 року АТ «Укрзалізниця» через електронний кабінет подало до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу в електронній формі, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; скасувати додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2026 року та відмовити у задоволенні заяви представника позивачки – ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення; судові витрати покласти на позивачку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував частину другу статті 233 КЗпП України. Установлена судом обставина, що позивачка одержала повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні після 08.12.2025 є припущенням суду, позаяк указане повідомлення вона отримала 17.01.2025, про що свідчить її особистий підпис. Тому позивачка мала право на звернення до суду з позовом про стягнення належних їй при звільненні сум до 17 квітня 2025 року. Фактично з позовом ОСОБА_2 звернулась 30 грудня 2025 року, тобто із значним запізненням. Указану обставину суд проігнорував, неправильно застосувавши норму частини 2 статті 233 КЗпП України та порушивши приписи статей 76, 81 ЦПК України. Встановлена судом обставина наявності розбіжностей між сумами середньомісячного заробітку не впливає на строк звернення та не може визначати відлік строку з настанням іншої події, ніж так, яка зазначена у частині другій статті 233 КЗпП України, зокрема, одержання працівником відповідного повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні. 
Заявник апеляційної скарги також послався на те, що суд, порушивши приписи статті 84 ЦПК України без відповідного клопотання позивача про витребування доказів ухвалою зобов`язав відповідача надати довідку із розрахунком середньоденного заробітку ОСОБА_2 . Судом при визначенні сум матеріальної допомоги та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні взято до уваги лише середньоденний заробіток виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи. Водночас сума спірної матеріальної допомоги відповідно що постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року має обчислюватись із середнього заробітку з 12 календарних місяців
Не погоджується апелянт із висновком місцевого суду про те, що відповідач безпідставно не виплатив позивачці при звільненні матеріальну допомогу відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору, дія якого була зупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31), яке правомірно було застосовано до ОСОБА_2 у день її звільнення. Постанова Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 не підлягає врахуванню, оскільки не поширюється на позивачку, яка не залучалась до цієї справи. Крім того, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 у справі № 211/7338/23 набрало законної сили 05.02.2025, а підпункт 1.1.4 п. 1.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) був застосований до позивачки у день її звільнення 17.01.2025, тобто до набрання рішенням суду законної сили.
Зазначає, що суд не надав оцінку листу № ЦЦУП-10/195 від 25.03.2022, безпідставно не застосував статтю 11 указаного Закону та невірно розтлумачив статтю 116 КЗпП України, яка до спірних правовідносин не застосовується. 
Відповідач в апеляційній скарзі також посилається на те, що суд безпідставно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки виплата матеріальної допомоги пов`язана безпосередньо з прийняттям окремого рішення правлінням АТ «Укразалізниця». Крім того, відсутня вина відповідача у непроведенні виплати у день звільнення, оскільки це зумовлено виключно збройною агресією рф проти України. Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131 000 грн, суд не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.10.2021 у справі № 757/1997/20-ц. Зменшення розміру середнього заробітку до 1% (3869 грн 28 коп.) може бути пропорційним наслідком неотримання матеріальної допомоги у день звільнення.
Вимогу про скасування додаткового рішення апелянт мотивує тим, що суд, стягуючи витрати позивачки на правничу допомогу у повному обсязі, не врахував приписи пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, оскільки позов було задоволено частково. Крім того, заявлений позивачкою до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та не відповідає критеріям, визначеним частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Бороденко В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Стосовно доводів про пропуск позивачкою тримісячного строку на звернення до суду зазначає, що лише після отримання 08.12.2025 відповіді на адвокатський запит позивачка дізналася про нараховані та виплачені їй при звільненні суми. Крім того, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому до виплати, є триваючим порушенням. Підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 №Ц-54/31, який скасований рішенням суду, не є підставою для відтермінування виплати позивачці матеріальної допомоги. Посилання відповідача на відсутність коштів та запровадження воєнного стану, діяльність підприємства в умовах обстрілів, не є доведенням відсутності вини. Вважає, що суд ухвалюючи рішення про стягнення 131 000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, урахував щоденні майнові втрати позивачки внаслідок інфляційних процесів, дотримався принципів співмірності, розумності та пропорційності, оскільки указана сума не перевищує суму боргу.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_2 з 06.06.2018 перебувала у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 21-22).
Між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці було укладено Колективний договір на 2002-2006 роки з наступними змінами та доповненнями (далі- Колективний договір) (а.с. 15-19).
Підпунктом 2.2.9 указаного Колективного договору передбачено, зокрема при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: від 5 до 10 років – 2 середньомісячних заробітки.
Середньомісячний заробіток для виплати матеріальної допомоги розраховується шляхом множення середньогодинного (середньоденного) заробітку, визначеного згідно з чинним законодавством, на середньомісячну норму тривалості робочого часу на поточний рік (округлену за правилами математики до цілого числа) для відповідної категорії працівників. 
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с. 74). 
Відповідно до наказу (розпорядження) № 104/ос від 15.01.2025 ОСОБА_2 , провідного аналітика комп`ютерних систем, звільнено з 17.01.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП України (а.с. 14). 
У наказі (розпорядженні) № 104/ос від 15.01.2025 зазначено, що одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9. Колективного договору у розмірі 2 середньомісячних заробітків (двох середньомісячних заробітків, як працівнику, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі від 5 до 10 років) буде виплачено після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» (а.с. 14). 
Копію указаного наказу позивачка отримала 17.01.2025. 
Повідомлення про нараховані та виплачені позивачці суми при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України роботодавцем вручено у день звільнення 17.01.2025, про що свідчить її особистий підпис (а.с.59). У вказаному повідомленні відсутні відомості про нарахування та виплату ОСОБА_2 спірної суми одноразової суми матеріальної допомоги.
На звернення представника позивачки – адвоката Бороденко В.М. до подання позову до суду відповідач надав відповідь від 08.12.2025, за змістом якої рішення щодо відновлення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у 2025 році, правлінням товариства не приймалось. Одноразова матеріальна допомога відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору ОСОБА_2 не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 13).
За розрахунком відповідача середньомісячний заробіток позивачки для обчислення суми одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію складає 65 686 грн 94 коп. (а. с. 64).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, спір виник з приводу невиплати роботодавцем у день звільнення позивачки належної їй суми матеріальної допомоги, яка передбачена пунктом 2.2.9 Колективного договору і зазначена у наказі про звільнення як така, що буде виплачена після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
Позиція апеляційного суду щодо доводів про незастосування місцевим судом статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» щодо зупинення на період воєнного стану дії окремих положень колективного договору
Право на отримання позивачем спірної матеріальної допомоги, її розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин, було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Відповідач посилався на те, що виплата спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором була призупинена на підставі підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Судом першої інстанції правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Також при оцінці зазначених доводів апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції установив, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 2.2.9 Колективного договору, відповідачем суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року набрало законної сили лише 05 лютого 2025 року, тобто після звільнення позивачки, не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
Право позивачки на отримання одноразової матеріальної допомоги виникло за наявності передбачених пунктом 2.2.9 Колективного договору умов та не припинилося у зв`язку з припиненням трудових відносин. Відповідно, звільнення працівника саме по собі не припиняє обов`язку роботодавця здійснити належну виплату, якщо таке право виникло під час дії трудових правовідносин, а виплата не була проведена з причин, які згодом втратили свою правову підставу.
Із 05 лютого 2025 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням суду, яким фактично припинилася дія пункту 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року в частині призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, у відповідача відпали будь-які правові підстави для подальшого невиконання обов`язку щодо виплати позивачці одноразової матеріальної допомоги.
Водночас після 05 лютого 2025 року відповідач спірну матеріальну допомогу позивачці не виплатив. За таких обставин, відповідач не вправі посилатися на зазначене протокольне рішення Правління АТ «Українська залізниця» як на правову підставу невиплати матеріальної допомоги після втрати ним юридичної сили.
Апеляційний суд також відхиляє доводи скарги про те, що позивачка не була учасником справи № 211/7338/23. Відсутність у позивачки процесуального статусу учасника зазначеної справи не позбавляє суд у цій справі права врахувати встановлені судовим рішенням обставини та надати оцінку правомірності застосування відповідачем локального акта.
При цьому суд виходить із того, що після набрання законної сили зазначеним судовим рішенням відповідач уже не мав правових підстав продовжувати застосування пункту 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 як підстави для невиплати матеріальної допомоги будь-яким працівникам, які набули право на таку виплату відповідно до Колективного договору. 
Суд у цій справі не поширює преюдиційність рішення на позивачку, а враховує лише те, що після набрання ним законної сили локальний акт, який був єдиною підставою для невиплати спірної матеріальної допомоги, втратив юридичну силу, а тому відповідач був зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо її виплати.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не надав оцінку листу № ЦЦАП-10/2025 від 25.03.2022, яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами), відповідно до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX та на виконання рішення правління від 14.03.2022 № Ц-45/31 Ком.т. керівникам структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця» та керівникам регіональних філій, філій направлено до виконання перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану, та що згідно даного переліку, нарахування та виплата одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію вперше, в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті відповідно до умов колективного договору (вид оплати № 602) призупиняється на період дії воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до норм Закону № 2136-ІХ.
Апеляційний суд не бере до уваги указаний лист, оскільки він не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин).
Указаний лист на відміну від рішення від 14.03.2022 № Ц-54/31 не є рішенням правління АТ «Укрзалізниця». 
Натомість рішення роботодавця, яке передбачено статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин) має ухвалювати виконавчий орган АТ «Укрзалізниця», яким відповідно до пункту 89 Статуту АТ «Укрзалізниця» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2025 року № 615) є Правління, яке є колегіальним виконавчим органом і здійснює управління поточною діяльністю Товариства. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд резюмує, що оскільки підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 211/7338/23, тому відповідач допустив порушення прав позивачки і безпідставно відтермінував на невизначений строк виплату останній одноразової матеріальної допомоги відповідно до п. 2.2.9. Колективного договору у розмірі 2 середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі від 5 до 10 років.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачці при звільненні спірну одноразову матеріальну допомогу.
Позиція апеляційного суду щодо доводів про пропуск позивачкою строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України
Приписами частини другої статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України. 
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивачка отримала повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні (письмового документа, у якому детально зазначено вказані суми). Отже, саме дата вручення позивачці зазначеного документа, а саме 17.01.2025, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Посилання сторони позивача на отриману 08 грудня 2026 року відповідь на запит адвоката не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли ОСОБА_2 почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Таким чином, тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про стягнення належних при звільнення сум сплинув 17.04.2025, а тому позовна заява, яка була подана представником позивачки – адвокатом Бороденко В.М. через підсистему «Електронний суд» 30.12.2025, була подана з пропуском строку звернення до суду.
Висновок суду про те, що позивачка отримала повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні після 08.12.2025, а тому не пропустила строк звернення до суду із позовом, не відповідає обставинам справи. Отримання позивачкою розрахунку середнього заробітку не є тією обставиною, з якою закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Також апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що наявність розбіжностей між сумами середньомісячного заробітку не впливає на строк звернення до суду та не може визначати перебіг строку з настанням іншої події, ніж так, яка зазначена у частині другій статті 233 КЗпП України.
Отже, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо дотримання позивачкою строку звернення до суду із вказаним позовом.
З клопотанням про поновлення строку, установленого статтею 233 КЗпП України відповідно до статті 234 КЗпП України позивачка до суду не зверталася. Її представник помилково вважає, що перебіг строку звернення позивачкою до суду не розпочався і тому не пропущений.
Звернення до суду з позовом у грудні 2025 року позивачка мотивує очікуванням проведення роботодавцем остаточного розрахунку у добровільному порядку.
Вказана обставина не може вважатися такою, що пов`язана з істотними труднощами та об`єктивно перешкоджала чи робила неможливим своєчасне звернення до суду. Стійкі порушення функцій організму, потреба позивачки у постійному сторонньому догляді самі по собі не можна вважати обставинами неможливості звернення до суду до 17 квітня 2025 року, ураховуючи те, що за такого стану здоров`я позивачка змогла звернутись за правовою допомогою до адвоката у грудні 2025 року. 
Крім того, колегія суддів враховує і тривалість пропущеного строку, який сягнув майже вісім місяців і не може вважатися не значним.
Таким чином, позов ОСОБА_2 про стягнення одноразової матеріальної допомоги не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України.
Крім того, не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка є похідною від вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги.
Ураховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не підтверджують, що позивачка не пропустила передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з указаним позовом не відповідають обставинам справи та свідчить про неправильне застосування місцевим судом приписів частини другої статті 233 КЗпП України.
Щодо додаткового рішення суду
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року у цій справі, то додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2026 року також слід скасувати.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частина першої статті 376 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
За подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 3148 грн 49 судового збору. За вимогу про стягнення одноразової матеріальної допомоги позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена повністю, тому слід стягнути з позивачки на користь відповідача 1572 грн 00 коп. (131 000 грн х 1% х 150% х 0,8), а іншу частину судового збору сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги у сумі 1576 грн 49 коп. – компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року та додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2026 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1572 гривні 00 копійок.
Компенсувати АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» за рахунок держави у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1576 гривень 49 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складене 01 липня 2026 року.

Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді А. П. Сидоренко 

М. В. Нестеренко