Справа № 346/633/26
Провадження № 2/346/1379/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 червня 2026 р.	м. Коломия 	

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області
у складі: головуючого судді Сольського В.В.,
за участю секретаря судових засідань Пігуляк В.В.,
позивача - ОСОБА_1 , 
представника - позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нижньовербізької сільської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно, -
В С Т А Н О В И В:
13.02.2026 року позивач звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовною заявою про Нижньовербізької сільської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є рідним внуком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по батьковій лінії.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 89 років померла бабуся позивача – ОСОБА_3 . Після смерті його бабусі, ОСОБА_3 , відкрилась спадщина на належне їй за життя майно, що складається з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 на неприватизованій земельній ділянці. Тип будівлі – робітничий. За життя, ОСОБА_3 заповіту не складала. ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 66 років помер дідусь – ОСОБА_4 . Позивач є спадкоємцем за законом четвертої черги. ОСОБА_1 проживав однією сім`єю зі своєю бабусею, ОСОБА_3 , починаючи з січня 2017 року, були об`єднані спільним побутом, разом вели домашнє господарство, мали взаємні права та обов`язки як сім`я. ОСОБА_5 була для позивача наче ще однією матір`ю, ще з малку завжди багато часу приділяла вихованню та навчанню позивача, вчила як доглядати за господарством, готувати їсти. Коли бабуся ОСОБА_3 померла, саме позивач займався організацією та проведенням її похорону.
Після смерті бабусі позивач продовжував жити у її будинку АДРЕСА_1 .
Враховуючи вище зазначене, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи із 26 січня 2017 року по день смерті останньої, тобто не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Будь-яких спадкоємців, які б могли спадкувати після смерті ОСОБА_3 , за законом першої черги немає. Син бабусі – ОСОБА_6 (батько позивача) не проживав постійно разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, та у встановлений законом строк не звертався із заявою про прийняття спадщини. 
З метою оформлення спадкових прав після смерті бабусі, представник позивача – ОСОБА_7 звернулася до приватного нотаріуса Харук О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 . Проте, приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 не зареєстроване. Державна реєстрація на нерухоме майно відсутня. 
У зв`язку із зазначеним позивач змушений звернутися до суду для можливості оформити спадщину.
Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 16 квітня 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач та його представник, підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача не з`явився, 15 квітня 2026 року подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Щодо задоволення позовних вимог не заперечує. 
Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, враховує наступне.
Частиною 1ст. 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Як встановлення судом, 
Частиною 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У відповідності до ст.1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу
Згідно ст.1264 ЦК України до четвертої черги спадкування належать особи, які не є родичами, але проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до його смерті.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що має юридичне значення.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, заміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року «суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.»
Предметом розгляду даної справи є встановлення факту проживання позивача разом з його бабусею ОСОБА_3 не менше, ніж п`ять років до настання смерті останньої
Згідно з ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Як вбачається з роз`яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
Так, позивачем надані докази, що підтверджують факт його спільного проживання з бабусею.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05 вересня 1978 року, виданого Гірською сільською радою Косівського району, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . 
Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00056187910 від 29 січня 2026 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 01 грудня 2022 року.
Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на належне їй за життя майно, що складається з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на неприватизованій земельній ділянці.
Згідно довідки, виданої у зв?язку з оформленням спадщини № НОМЕР_3 від 07 травня 2024 року, виданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М. підтверджується, що померлій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав житловий будинок, який розміщений в АДРЕСА_1 , на неприватизованій земельній ділянці. Тип будівлі - робітничий.
Згідно технічного паспорта на житловий будинок садибного типу від 24 червня 2024 року встановлено, що житловий будинок садибного типу, який розташований у АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку (позначений літерою «А» на плані), сараю (позначений літерами «Б», «В», «Г» на плані), криниці (позначена «№ 1» на плані). Вищевказаний житловий будинок складається з: коридору (загальна площа - 5,1 кв.м., допоміжна площа - 5,1 кв.м.), кухні (загальна площа - 11,1 кв.м., допоміжна площа - 11,1 кв.м.), кладової (загальна площа - 5,0 кв.м., допоміжна площа - 5,0 кв.м.), кімнати (загальна площа - 18,1 кв.м., житлова площа - 18,1 кв.м.). Загальна площа приміщення будинку становить 39,3 кв.м., житлова площа – 18,1 кв.м, допоміжна площа – 21,2 кв.м.
За життя ОСОБА_3 заповіту не складала. Вказана обставина підтверджується копією довідки, виданої у зв`язку з оформленням спадщини № 165 від 07 травня 2024 року, виданої старостою села Спас.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 66 років помер дідусь позивача – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 29 січня 2026 року.
ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 67 років помер і батько позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Дана обставина підтверджується із долученої до позовної заяви копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 28 листопада 2022 року. Спадщину після смерті матері він не прийняв, про що свідчать матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 , із серпня 1933 року по день своєї смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 166 від 07 травня 2024 року, виданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради.
На момент смерті ОСОБА_3 , разом з нею за вищевказаною адресою були зареєстровані: внук ОСОБА_1 , 1978 р.н., не родичка ОСОБА_9 (нар. м. Коломия), 1981 р.н., не родич ОСОБА_10 (нар. м. Коломия), ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копією довідки № 165 від 07 травня 2024 року, виданої старостою села Спас.
Згідно довідки про право на спадщину за законом № 20 від 28 січня 2026 року, виданої старостою села Мишин Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Нагорняк Романом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , був зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 липня 1986 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Крім цього, згідно адресної картки б/н, виданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М. слідує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснили реєстрацію свого місця проживання у АДРЕСА_1 , з 12 червня 2020 року, тобто менше ніж за п`ять років до смерті ОСОБА_3 , тому вони не можуть претендувати на її спадщину за четвертою чергою спадкування.
Згідно постанови приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Харук О.М. від 20 січня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Своє рішення нотаріус мотивувала тим, що право власності на будинок АДРЕСА_1 , згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 не зареєстровано. Державна реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. При цьому, ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_1 , не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній.
Згідно довідки, виданої у зв?язку з оформленням спадщини № НОМЕР_3 від 07 травня 2024 року, виданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М. підтверджується, що померлій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав житловий будинок, який розміщений в АДРЕСА_1 , на неприватизованій земельній ділянці. Тип будівлі - робітничий.
Відповідно до змісту виписки з погосподарської книги від 14 серпня 2024 року № 246, виданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М. встановлено, що будинок з належними господарськими будівлями та спорудами, 1991 року побудови гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З відповіді № 4/02-04/013 від 29 січня 2026 року, наданої старостою села Спас Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М. на адвокатський запит адвоката Буряк Олени Олегівни № 1 від 28 січня 2026 року, гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , є останньою головою господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 та яке належало до суспільної групи «робітничий двір».
Вищевказана обставина підтверджується із долучених до позовної заяви копії адвокатського запиту адвоката Буряк О.О. № 1 від 28 січня 2026 року, копії відповіді № 4/02-04/013 від 29 січня 2026 року, наданої старостою села Спас Нижньоверізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пігуляк У.М., та колії облікової картки об?єкта погосподарського обліку (книга № 13).
Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів № 83810 від 27 січня 2025 року, виданого ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», право власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації не зареєстровано.
Згідно звіту про оцінку майна № SY260116-001 від 16 січня 2026 року, виконаного ТОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна», встановлено, що ринкова вартість об?єкта оцінки: житлового будинку, загальною площею 39,3 кв.м., господарчі будівлі та споруди, без врахування вартості земельного компоненту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 129 458 (сто двадцять дев`ять тисяч чотириста п?ятдесят вісім) грн 00 коп.
Факт спільного проживання позивача з ОСОБА_3 також підтверджується показами свідка.
Так, свідок ОСОБА_11 засвідчила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 . ОСОБА_12 проживав з бабусею ОСОБА_13 в АДРЕСА_1 . Вони жили однією сім`єю, вели спільне господарство, обробляли город. Їхні відносини були хорошими. ОСОБА_14 займався онук ОСОБА_12 та після її смерті доглядає будинок. До смерті бабці ОСОБА_15 проживав з нею 6-7 років.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доказами дослідженими в судовому засіданні, підтверджується факт спільного проживання померлої ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , не менше ніж 5 років до часу відкриття спадщини, вони були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, одже позивач має право на спадкування майна іванюк ОСОБА_16 як спадкоємець четвертої черги.
Щодо визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, статтями 1268 та 1269ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами відноситься до суспільної групи «робітничий двір», то положення статей 120, 123 ЦК Української РСР щодо спільності права власності членів колгоспного двору застосуванню у даному випадку не підлягають.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов?язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до п.4 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966, чинною на момент будівництва спірного будинку, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.
Відповідно до п.6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.).
Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.
Таким чином, на час будівництва спірного будинку (згідно технічного паспорта 1928 рік), який побудований в сільському населеному пункті, реєстрація права власності не передбачалася.
Відповідно п.3.1. листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
ЦК 1963 року визначав особливості права власності майна колгоспного двору. Зокрема, у статті 120 ЦК 1963 року було вказано, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.
Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.
Згідно зі статтею 123 ЦК 1963 року частка члена колгоспного двору в майні двору визначалась: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.
Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
У разі віднесення господарства до робітничого двору норми статей 120, 123 ЦК УРСР відповідно до яких майно колишнього колгоспного двору підлягало розподілу між його членами, не застосовуються. Тому не має значення, яка кількість осіб і хто саме зазначений у архівних матеріалах сільської ради, оскільки право власності на нерухоме майно виникло лише у голови робітничого двору не залежно від складу сім`ї та членів двору.
Вказані обставини дають підстави дійти висновку, що станом на 15 квітня 1991 року, домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_3 , як голові робітничого двору, а тому входить до спадкової маси.
Отже, враховуючи що позивач на момент смерті ОСОБА_3 постійно проживав разом з нею та як спадкоємець за законом, у встановлений статтею 1270 ЦК України строк подав заяву про прийняття спадщини, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає, але не має можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, суд приходить до висновку, що його право є порушеним і підлягає захисту.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що факт проживання позивачі зі спадкодавицею однією сім`єю на час відкриття спадщини, тобто, по день її смерті, знайшов своє підтвердження і такий факт слід встановити.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також враховуючи той факт, що в іншому порядку позивач позбавлений можливості встановити факт спільного проживання та отримати право власності на спадкове майно, а даний факт для нього породжує юридичні наслідки, оскільки від його встановлення залежить можливість реалізації права на оформлення спадщини, суд вважає, що вимоги є обґрунтованими, обставини доведеними, вказаний факт не оспорюється заінтересованою особою, інших спадкоємців судом не встановлено, тому заяву слід задовольнити, оскільки вимоги не суперечать вимогам та законним інтересам сторін, а також не порушують прав та інтересів інших осіб.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1223, 1268, 1269, 1297, 1258-1261, 1264 ЦК України, ст.ст.214, 215, 235, 259, 315 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовну задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме починаючи із січня 2017 року по день смерті останньої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: 	Сольський В. В.