Дата документу 16.06.2026 Справа № 335/8940/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/8940/25  Головуючий у 1-й інстанції: Новасардова І. В.
Провадження № 22-ц/807/1416/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Смокотіної В.С.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, - 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В обґрунтування позову зазначено, що 15 червня 2018 року слідчим слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції Говтвян-Ситнік І.Г. у кримінальному провадженні № 12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016 позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо воно спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам.

В ході проведення досудового розслідування, у кримінальному провадженні №12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016, стороною обвинувачення, з метою вчинення психологічного тиску, ініційовано подання до Ленінського районного суду м. Запоріжжя клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Говтвян-Ситнік І.Г., погоджене прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 радником юстиції Копєйкіним Д.С., про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно позивача.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року у справі № 334/4325/18 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Крім того, стороною обвинувачення до Ленінського районного суду м. Запоріжжя було подано декілька клопотань слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Говтвян-Ситнік І.Г., погоджених прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 радником юстиції Копєйкіним Д.С., про накладення арешту на майно позивача, а саме на: земельну ділянку за кадастровим номером 2322188800:10:001:0412 площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб автомобіль Geely GC6 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 47/200 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2018 року у справі № 334/4352/18, у справі № 334/4351/18, у справі № 334/4349/18 у задоволенні клопотань про арешт майна, у кримінальному провадженні № 12016080050004469, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, відмовлено.

В рамках вказаного кримінального провадження прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області радником юстиції Копєйкіним Д.С. затверджений обвинувальний акт стосовно позивача, обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України. Обвинувальний акт було скеровано на розгляд до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі №334/4789/18 позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі №334/4789/18 вищезазначений вирок суду першої інстанції було залишено без змін.

В касаційній інстанції вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі № 334/4789/18 та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 334/4789/18 не переглядалися.

Позивач зазначає, що безпідставно перебував під слідством та судом з 15 червня 2018 року (день повідомлення про підозру) до 04 грудня 2024 року (день набрання вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі № 334/4789/18 законної сили) 77 місяців 20 днів.

Позивач вважає, що з набранням законної сили виправдувального вироку відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Вказує, що в ході досудового розслідування були обмежені його права та свободи, більш ніж 6 років його викликали до органів досудового слідства, прокуратури, суду з метою проведення за його участі різноманітних процесуальних (слідчих та судових) дій. 

За час досудового слідства та судового розгляду справи позивач вимушений був захищатися від незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності, доказувати свою невинуватість, в тому числі шляхом звернення до послуг адвокатів, подання різноманітних клопотань, заяв, звернень. Внаслідок незаконних дій працівників поліції та прокуратури, зокрема пред`явлення необґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, впродовж тривалого часу позивач знаходився під емоційним тиском, відчував пригнічення, зазнав моральних страждань, був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, переносив дискомфортні умови існування, був вимушений пристосовуватись до несприятливих обставин. Позивача постійно гнітило відчуття сорому перед працівниками підприємства ТОВ «Запорізький асфальтобетонний завод», керівником якого він є, перед родиною та батьками, перед побратимами (позивач є учасником бойових дій) через те, що він мав виправдовуватися, що він не злочинець.

Так, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі – 8000.00 гривень. Таким чином, мінімальний розрахунок розміру відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду, за час перебування під слідством та судом: 77 місяців 20 днів х 8000 грн. = 621 333.00 гривень.

Разом з тим позивач вважає, що він, як особа, яку безпідставно 77 місяців 20 днів обвинувачували у спричинені матеріальної шкоди на загальну суму 7 203 406.00 грн. інтересам громади м. Запоріжжя, 621 333,00 грн не є достатнім рівнем сатисфакції.

На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано висновок експерта від 11.08.2025 року № 82/07/25 за результатами проведення експертного психологічного дослідження позивача у якому визначено, що орієнтовний розмір відшкодування завданих позивачу моральних страждань може становити: 216 мінімальних заробітних плат (у грошовому еквіваленті, на момент складання висновку — 1 728 000,00 грн.

З посиланням на вказане позивач просив, стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди – 1 728 000,00 грн та 25 000,00 грн витрат на проведення експертизи. 

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 248 000 грн. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи у розмірі 25 000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди до 621 066,6 грн, та розмір судових витрат у цивільному провадженні. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування ст. 13 Закону, а також неврахування висновків Верховного Суду безпідставно збільшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача до 1 248 000.00 грн. Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність збільшення розміру моральної шкоди, фактично поклався на твердження позивача про нібито істотні негативні наслідки кримінального переслідування у вигляді порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані, погіршення сімейних відносин та стану здоров`я. Проте такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зроблені без належної оцінки доказів. Суд фактично визнав доведеними обставини, які не підтверджені
доказами, що є порушенням принципу змагальності та вимог статті 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається. Також слід зазначити, що сам по собі факт надання позивачем медичних довідок та історії хвороби не свідчить автоматично про наявність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі більшому, ніж гарантований законом мінімум. Для врахування таких доказів суд повинен встановити чіткий причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями органів досудового розслідування і конкретними негативними наслідками для здоров`я позивача. Матеріали справи не містять доказів того, що виявлені у позивача захворювання виникли саме внаслідок кримінального переслідування, а не були наслідком інших обставин, зокрема вікових змін, способу життя, супутніх захворювань або інших життєвих факторів. Медичні документи, надані позивачем, лише фіксують певний стан здоров`я, однак не містять висновків лікарів щодо причин їх виникнення, а також не встановлюють їх прямого зв`язку із діями органів державної влади. Відсутні також дані про те, що такі захворювання є тяжкими, незворотними або істотно вплинули на життєдіяльність позивача. Щодо висновку психологічної експертизи слід зазначити, що експерт, констатуючи наявність у позивача тривалих душевних переживань, фактично лише підтвердив обставину, яка є типовою та закономірною для будь-якої особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням. Такий висновок не свідчить про наявність виняткових або особливо інтенсивних страждань, які виходять за межі звичайних наслідків притягнення до кримінальної відповідальності. Суд першої інстанції фактично надав перевагу доводам позивача, які не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, що свідчить про порушення ст. 12 ЦПК України. Сам по собі заявлений позивачем розмір витрат на проведення експертизи є завищеним та не підтверджений належними доказами.
За таких обставин суд був зобов`язаний надати оцінку співмірності заявлених витрат, проте фактично цього не зробив. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, витрати на проведення експертизи у разі їх задоволення підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог. 

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року змінити в частині присудження до стягнення з Держави України за рахунок Державного бюджету України витрати на проведення експертизи у розмірі 25 000 грн, зазначивши про стягнення вказаних судових витрат із органу прокуратури та органу поліції, які були відповідачами у цій справі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що казначейство не порушувало прав позивача по цій справі і виконання повноважень щодо обслуговування державного бюджету не можуть бути підставою для покладення судових витрат на казначейство за дії або бездіяльність інших державних органів, а повинні бути покладені на відповідачів по справі, якими завдано шкоду ОСОБА_1 .. Казначейство не порушувало прав позивача по цій справі і виконання повноважень щодо обслуговування державного бюджету не можуть бути підставою для покладання судових витрат на Казначейство за дії або бездіяльність інших державних органів, а повинні бути покладені на відповідачів по справі, якими завдано шкоду. Судові витрати має бути покладено не на Державний бюджет України, а на відповідачів по справі, якими завдано шкоду позивачу. 

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 – адвокат Майстро Д.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу , Головне управління Національної поліції в Запорізькій області зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. В рішенні суду не наведено обґрунтованих підстав для стягнення з Держави України на користь позивача моральної шкоди у визначеному розмірі. Відсутні посилання на належні і допустимі докази, що обгрунтовують суму стягнення, як і необґрунтована та недоведена вимога щодо стягнення витрат на проведення експертизи, у зв`язку з чим у задоволенні вимог про відшкодування шкоди необхідно відмовити та скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, Запорізька обласна прокуратура зазначає, що враховуючи положення ЦПК України та висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, стягнення судових витрат на користь позивача в рамках цивільного провадження у разі задоволення судом таких вимог підлягає саме з Державного бюджету України. Незважаючи на те, що позивачем визначено Запорізьку обласну прокуратуру як одного з відповідачів у справі, належним відповідачем у справі є держава, яка брала участь у справі через представників в особі органів державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, через що судові витрати у цій справі підлягають стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України. А тому, Запорізька обласна прокуратура просила апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення. 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Запорізької обласної прокуратури підлягає задоволенню, Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував висновок експерта № 82/07/25 від 11.08.2025 року за результатами проведення судово- психологічної експертизи, наведені позивачем обгрунтування вимушених змін в його житті у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, глибину душевних страждань позивача, значні порушення життєвого укладу, погіршення стану здоров`я, а також засади розумності виваженості та справедливості, і дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 248 000 грн є достатнім для компенсації позивачеві негативних наслідків морального характеру та відповідає принципу розумності та справедливості, не може вважатися завищеною у контексті обставин цієї конкретної справи. Витрати на проведення експертизи підтверджуються належними доказами, тому підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України у визначеному позивачем розмірі 25000грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 15 червня 2018 року слідчим слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції Говтвян-Ситнік І.Г. у кримінальному провадженні №12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо воно спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам (т.1 а.с.13-19).

В ході проведення досудового розслідування, у кримінальному провадженні №12016080050004469 до Ленінського районного суду м. Запоріжжя подане клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Говтвян-Ситнік І.Г., погоджене прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 радником юстиції Копєйкіним Д.С., про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року у справі № 334/4325/18 у задоволенні клопотання слідчого у кримінальному провадженні №12016080050004469 від 19.01.2016 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364-1 КК України відмовлено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на підозрюваного обов`язків: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду; не відлучатися з населеного пункту, де він зареєстрований і проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та місця роботи. Роз`яснено підозрюваному, що в разі невиконання обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід. Строк дії ухвали визначено до 19.08.2018 року (т.1 а.с.20-26).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2018 по справі №334/4351/18 у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №12016080050004469 від 19.01.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, про арешт майна відмовлено (т.1 а.с.27-31).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2018 по справі №334/4352/18 у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №12016080050004469 від 19.01.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, про арешт майна відмовлено (т.1 а.с.32-36).
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2018 по справі №334/4349/18 у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №12016080050004469 від 19.01.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, про арешт майна відмовлено (т.1 а.с.37-41).

В рамках вказаного кримінального провадження прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області радником юстиції Копєйкіним Д.С. затверджений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України. Обвинувальний акт було скеровано на розгляд до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі №334/4789/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення (т.1 а.с.42-65).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі №334/4789/18 вищезазначений вирок суду першої інстанції було залишено без змін (т.1 а.с.66-81).

В касаційній інстанції вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі № 334/4789/18 та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 334/4789/18 не переглядалися.

10.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до судової експертки Воропаєвої Ніни Вадимівни, свідоцтво №5-24/П від 31.01.2024 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України щодо проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016.

15.07.2025 року між судовою експерткою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір на проведення психологічної експертизи (т. 1 а.с.125-127).

На вирішення судової психологічної експертизи поставлені наступні питання:
Чи є у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, а саме: незаконних дій працівників поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, прокурорів Запорізької місцевої прокуратури № 3 та Запорізької обласної прокуратури, зокрема незаконного повідомлення про підозру, безпідставного кримінального переслідування, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016 та розповсюдження ЗМІ ганебних відомостей щодо особи ОСОБА_1 , а саме інтернет порталами (за переліком).
Чи є ситуації, що досліджуються, ОСОБА_3 , психотравмувальними для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? Якщо ОСОБА_1 завдані страждання (моральна, шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?».
З результатами проведення психологічної експертизи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 складено висновок експерта № 82/07/25 від 11.08.2025 (т.1 а.с.110-123).

Згідно висновку експерта: по першому питанню у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні негативні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок незаконних дій працівників поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області поліції, прокурорів Запорізької місцевої прокуратури №3 та Запорізької обласної прокуратури. Зокрема незаконного повідомлення про підозру, безпідставного кримінального переслідування, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016 та розповсюдження ЗМІ ганебних відомостей щодо особи ОСОБА_1 , а саме інтернет порталами (згідно переліку). По другому питанню: Ситуації, що досліджуються, є психотравмувальними для особи ОСОБА_1 . Внаслідок незаконних дій працівників поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області поліції, прокурорів Запорізької місцевої прокуратури № 3 та Запорізької обласної прокуратури, зокрема незаконного повідомлення про підозру, безпідставного кримінального переслідування, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 12016080050004469 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2016 та розповсюдження ЗМІ ганебних відомостей щодо особи ОСОБА_1 , особі ОСОБА_1 , спричинені страждання (на моральному рівні). Таким чином, відповідно до висновку експертки, орієнтовний розмір грошової компенсації може становити 216 мінімальних заробітних плат (у грошовому еквіваленті, на момент складання висновку — 1 728 000,00 грн).

У статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності держави за шкоду, завдану особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті,завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У статті 2 Закону № 266/94-ВР зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", є вичерпним.

Згідно зі статтею 4 вищевказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 15 червня 2018 року по 04 грудня 2024 року ( 77 місяців та 19 днів), вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року у справі №334/4789/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення, Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року вищезазначений вирок суду першої інстанції залишено без змін, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, сторони в апеляційних скаргах не оспорюють тривалість перебування позивача під слідством і судом, однак не погоджуються із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури щодо розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходить із такого.
Згідно з положеннями статті 13 Закону № 266/94-ВРрозмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
На час розгляду справи статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8 000 гривень.

Відтак, на момент вирішення спору, в основу розрахунку моральної шкоди суд першої інстанції поклав розмір мінімальної заробітної плати на 2025 рік в розмірі 8000 грн, що також зазначено позивачем у позові.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням у період з 15.06.2018 по 04.12.2024, що становить 77 місяців та 19 днів, а отже встановлений гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди, встановлений Законом становить 621 066,67 грн ( 77 місяців х 8000 грн +8000 грн:30 днів х19 днів).

Таким чином, гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди для позивача становить 621 066,67 грн.

Зазначений гарантований розмір моральної шкоди для позивача у розмірі 621066, 67 грн сторонами, в тому й числі позивачем не оспорюється. 
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛвід 12 липня 2007 року).
У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи. 
Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 зробив висновок, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як убачається з мотивувальної частини рішення, суд обґрунтував збільшення розміру відшкодування моральної шкоди обставинами, які є типовими та невід`ємними для будь-якого кримінального провадження, а саме: перебуванням особи у статусі підозрюваного та обвинуваченого, застосуванням запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, необхідністю з`являтися до органів досудового розслідування та суду, участю у судових засіданнях, укладенням договору про надання правової допомоги, а також загальними твердженнями про зміну звичного способу життя, витрати часу та зусиль на захист, переживання тривоги, страху та занепокоєння.

Водночас наведені обставини за своєю правовою природою є типовими наслідками будь-якого кримінального переслідування та вже враховані законодавцем при встановленні гарантованого мінімального розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до частини третьої статті 13 Закону, а відтак самі по собі не можуть бути достатньою підставою для збільшення такого розміру.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність збільшення розміру моральної шкоди, фактично поклався на твердження позивача про нібито істотні негативні наслідки кримінального переслідування у вигляді розірвання ділових зв`язків, погіршення стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані, погіршення сімейних відносин та стану здоров`я. Проте такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зроблені без належної оцінки доказів.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставин справи ( ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували істотне погіршення його соціальних зв`язків, втрату можливостей реалізації професійної діяльності чи інші конкретні наслідки немайнового характеру. В матеріалах справи відсутні документи, що свідчили б про зміну його статусу, обмеження у працевлаштуванні, звільнення з роботи чи інші негативні наслідки, які б перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з кримінальним провадженням. Сам по собі факт перебування під слідством та судом, хоча і є підставою для відшкодування моральної шкоди, не доводить автоматично значного обсягу таких страждань без їх належного підтвердження.

Крім того, судом встановлено, що до позивача не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а було обрано більш мягкий запобіжний захід- особисте зобов`язання, що не передбачало істотного обмеження його свободи пересування чи повсякденної діяльності. Це свідчить про відсутність значного втручання у його особисте та соціальне життя, а відтак не узгоджується з доводами про істотне порушення нормальних життєвих зв`язків.

Отже, суд фактично визнав доведеними обставини, які не підтверджені належними, достатніми та достовірними доказами, що є порушенням принципу змагальності та вимог статті 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести ті обставини, на які вони посилаються.

Сам по собі факт надання позивачем медичних довідок та історії хвороби не свідчить автоматично про наявність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі більшому, ніж гарантований законом мінімум. Для врахування таких доказів суд повинен встановити чіткий причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями органів досудового розслідування і конкретними негативними наслідками.

Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що виявлені у позивача захворювання виникли саме внаслідок кримінального переслідування, а не були наслідком інших обставин, зокрема вікових змін, способу життя, супутніх захворювань або інших життєвих факторів. Медичні документи, надані позивачем, лише фіксують певний стан здоров`я, однак не містять висновків лікарів щодо причин їх виникнення, а також не встановлюють їх прямого зв`язку із діями органів державної влади. Відсутні також дані про те, що такі захворювання є тяжкими, незворотними або істотно вплинули на життєдіяльність позивача. 

Щодо посилання позивача на висновок психологічної експертизи № 82/07/25 від 11.08.2025 року відповідно до якого, орієнтований розмір грошової компенсації може становити 216 мінімальних заробітних плат (у грошовому еквіваленті, на момент складання висновку становить 1728 000 грн) то слід зазначити, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Експерт, констатуючи наявність у позивача тривалих душевних переживань, фактично лише підтвердив обставину, яка є типовою та закономірною для будь-якої особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням. Такий висновок не свідчить про наявність виняткових або особливо інтенсивних страждань, які виходять за межі звичайних наслідків притягнення до кримінальної відповідальності. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18 суд дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку; висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань; проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Відомості, викладені у висновку, самі по собі не можуть бути підставою для суттєвого (порівняно з мінімальним розміром відшкодування, визначеного законом) збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди. До такого висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 30.11.2023 у справі № 759/24810/21.

Таким чином, навіть за наявності експертного висновку про тривалі душевні переживання, це не є самостійною підставою для збільшення розміру відшкодування, оскільки такі переживання є типовими, а не винятковими. Суд першої інстанції не встановив, у чому саме полягає їх підвищена інтенсивність, як вони вплинули на життєдіяльність позивача та чим вони відрізняються від звичайних наслідків кримінального переслідування.

Судом першої інстанції визначено розмір відшкодування моральної шкоди, який у двічі перевищує гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів ураховує, що визначення розміру моральної шкоди є правом суду, розмір відшкодування визначається судом з урахуванням обсягу страждань, обмежень прав під час кримінального провадження, характеру порушення, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, особливості впливу незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення, тривалість перебування позивача під слідством і судом (77 місяців 19 днів), застосування щодо позивача запобіжних заходів, які не пов`язанні з триманням під вартою і повним позбавленням соціальних контактів, а було обрано більш м`ягкий запобіжний захід- особисте зобов`язання, що не позбавляло істотного обмеження його свободи пересування чи повсякденної діяльності, чи обмеження у працевлаштуванні, чи звільнення з роботи, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством і судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру є розмір відшкодування 621 066,67 грн, що відповідає принципам розумності та справедливості.

Водночас, у справі, яка переглядається, судом не встановлено обґрунтованих підстав для збільшення такого розміру, з урахуванням усіх обставин справи та поданих сторонами доказів.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури у цій частині є обгрунтованими, а відповідно рішення суду помилковим, тому судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення такого розмірі з 1 248 000 грн до 621 066, 67 грн

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але неправильно застосовано приписи статті 2 Закону № 266/94-ВРу сукупності з статтею 23 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь позивача, і зменшення цієї суми з 1 248 000.00 грн до 621 066, 67 грн.

Щодо судових витрат позивача, на оплату вартості проведення експертизи.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 6. ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

15.07.2025 року між судовою експерткою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір на проведення психологічної експертизи ОСОБА_1 ..

Послуги судового експерта були оплачені позивачем у сумі 25000,00 грн, а саме 12500,00 грн згідно платіжної інструкції від 18.07.2025 №1.222605825.1 та 12500,00 грн. згідно платіжної інструкції 1.259401517.1 від 13.08.2025

На підтвердження надання послуг за договором від 15.07.2025 року між судовим експертом Воропаєвою Н.В. та позивачем було підписано акт виконаних робіт №82/07/25.

Таким чином, витрати на проведення експертизи підтверджуються: договором від 15.07.2025, платіжними інструкціями про оплату від 18.07.2025, від 13.08.2025, актом виконаних робіт від 13.08.2025. Позивачем наведено детальне обґрунтування витрат на проведення експертизи.

Отже, витрати на проведення експертизи є повністю обґрунтованими.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, керуючись частиною другою статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату вартості проведення експертизи у розмірі 8985.00 гривень, виходячи з розміру задоволених вимог – 35,94 % (621 066,67:1. 728 000.00 * 100=35,94%). 

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про незаконність рішення суду про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету Україна судових витрат на оплату послуг експерта, оскільки вважає, що вказані судові витрати слід стягнути з органу прокуратури та органу поліції, які є відповідачами у цій справі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що стягнення судових витрат на оплату послуг експерта має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про стягнення таких судових витрат, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з органу державної влади, якого позивач визначив як відповідачів, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 та від 24 квітня 2024 року у справі № 711/1765/22.

Ураховуючи викладене, судом першої інстанції правильно застосовано норми процесуального права, зроблено обґрунтований висновок про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь позивача витрат на оплату вартості проведення експертизи.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо стягнення витрат на проведення експертизи з відповідачів органів прокуратури та органів поліції не заслуговують на увагу та спростовуються вищезазначеним.

Щодо судового збору.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду (пункт 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою Запорізька обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 7823,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №924 від 04.05.2026 року (т.2 а.с.190).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 1728 000 грн, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 на суму 621 066,6 грн (35,94%), відмовлено в задоволенні позовних вимог на суму 1107 000.00 грн (64,06%). Сума судового збору, яка підлягає компенсації на користь Запорізької обласної прокуратури, становить у розмірі 5011,54 грн (7823,20*64,06%).

Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням положень частини шостої статті 141 ЦПК України, зазначені судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , зменшивши його з 1248000 грн до 621066, 67 грн, в частині витрат на проведення експертизи, зменшивши розмір з 25000 грн до 8985 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури – задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року змінити в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат.

Зменшити розмір стягнутої з Держави Україна за рахунок Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 1248 000 гривень до 621 066, 67 грн, зменшити розмір витрат на проведення експертизи з 25 000.00 гривень до 8985 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізькій обласній прокуратурі ( ЄДРПОУ 02909973, адреса: вул. Дмитра Апухтіна, 29 а, м. Запоріжжя, 09057, розрахунковий рахунок UA438201720343180001000000271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура) у розмірі 5011,54 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.