печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9531/26-ц 
пр. 2-7326/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Остапчук Т.В., розглянувши у відкритому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики, сімї та єдності України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства соціальної політики, сім'ї та єдності України про відшкодування майнової шкоди у розмірі 50 000 грн.
В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року у справі № 826/1423/18 було задоволено її позов до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо перерахунку пенсії. Зазначала, що рішення суду тривалий час не виконувалося, у зв'язку з чим їй завдано майнову шкоду, яку вона просить стягнути з Міністерства соціальної політики, сім'ї та єдності України за рахунок Державного бюджету України.
Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
14 квітня 2026 року Міністерством соціальної політики, сімї та єдності України подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що Мінсоцполітики не наділене повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій, такі функції покладені на органи Пенсійного фонду України, а позивачем не доведено наявності протиправних дій чи бездіяльності Міністерства, наявності майнової шкоди та причинного звязку між діями відповідача та заявленими збитками. Крім того, відповідач зазначив, що сума 50 000 грн фактично є сумою невиплаченої пенсії, а не майновою шкодою у розумінні цивільного законодавства.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначила, що підставою цивільно-правової відповідальності держави є наявність складу цивільного правопорушення, який включає шкоду, протиправне діяння та причинний зв'язок між ними. Відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість покладення цивільно-правової відповідальності.
Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2018 року у справі № 826/1423/18 позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії задоволено в повному обсязі.
Визнано дії Центрального обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2017 протиправними та зобовязано Центральне обєднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві відновити виплату ОСОБА_1 призначеної їй пенсії за віком з 01 грудня 2017 року..
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики, сімї та єдності України як до відповідача про відшкодування шкоди, завданої ГУ ПФ в м. Києві.
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
З матеріалів справи вбачається, що підставами для звернення до суду з даним позовом було невиплата третьою особою пенсії позивачу, невиконання третьою особою рішення суду щодо зобов`язання здійснити виплату позивачу пенсії.
Відтак, судом вірно встановлено, що в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача Міністерства соціальної політики, сім'ї та єдності України, тому відсутні підстави вважати, що даний відповідач завдав позивачу шкоду у заявленій до стягнення сумі.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що Міністерство соціальної політики, сімї та єдності України прийняло будь-яке незаконне рішення щодо неї, допустило протиправну бездіяльність або вчинило дії, які спричинили заявлену до відшкодування шкоду.
Матеріали справи також не містять судового рішення, яке набрало законної сили та яким було б встановлено протиправність рішень, дій чи бездіяльності Міністерства соціальної політики, сімї та єдності України.
Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є реальні збитки та упущена вигода.
При цьому суд звертає увагу, що сума 50 000 грн, заявлена позивачем до стягнення як майнова шкода, фактично є сумою невиплаченої пенсії та нарахувань, які, на думку позивача, підлягають виплаті на виконання рішення у справі № 826/1423/18.
Невиплачені за судовим рішенням кошти не є майновою шкодою у розумінні статей 22, 1166, 1173 та 1174 ЦК України, оскільки право особи на їх отримання не припинилося, а рішення суду продовжує підлягати виконанню у встановленому законом порядку.
Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 та від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц дійшов висновку, що невиплачені за рішенням суду кошти не можуть вважатися майновою шкодою, оскільки наслідком їх стягнення як збитків стало б подвійне стягнення одних і тих самих сум.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінюючи наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності протиправної поведінки Міністерства соціальної політики, сімї та єдності України, не доведено факту заподіяння їй майнової шкоди саме відповідачем та не доведено існування причинного звязку між діяльністю відповідача та заявленими збитками.
За таких обставин правові підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, статтями 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України, статтями 19, 56 Конституції України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики, сімї та єдності України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Остапчук Т.В.