ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 09 червня 2026 року 	Справа № 903/395/26	

Господарський суд Волинської області у складі:
головуючого судді – Гарбара Ігоря Олексійовича
секретар судового засідання – Гандзілевська Яна Вікторівна
за участю представників сторін:
від позивача: Кушнікова К.М. – виписка з ЄДР
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/395/26 за позовом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до Шацької селищної ради про витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
27.04.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області сформував в системі “Електронний суд” позов до Шацької селищної ради, в якому просить суд витребувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (Код ЄДРПОУ 39767861) з незаконного володіння Шацької селищної ради (Код ЄДРПОУ 04334235) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,1198 га за кадастровим номером 0725755103:03:001:0173, а також стягнути судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що під час виконання доручення Держгеокадастру щодо підготовки та надання інформації щодо конфіскованих земельних ділянок на території Волинської області протягом 2023-2025 років виявлено факт порушення чинного законодавства Шацькою селищною радою.
Ухвалою суду від 28.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Відповідач ухвалу суду отримав 28.04.2026 о 23:15, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.39).
Отже, строк для подачі відзиву до 14.05.2026.
Відзив на адресу суду не надходив.
27.04.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області сформував в системі “Електронний суд” заяву про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити позов Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до Шацької селищної ради Ковельського району Волинської області про витребування земельної ділянки за кадастровим номером 0725755103:03:001:0173, площею 0,1198 га, шляхом: 
1.Накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 0725755103:03:001:0173, площею 0,1198 га та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму, тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження, тощо), яка є предметом спірних правовідносин, до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви;
2. Заборони державним кадастровим реєстраторам Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та його територіальним органам вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості та зміни щодо земельної ділянки за кадастровим номером 0725755103:03:001:0173, площею 0,1198 га до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви.
Ухвалою суду від 28.04.2026 відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про забезпечення позову (до подачі позовної заяви) по справі №903/395/26. 
Протокольною ухвалою від 26.05.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 09.06.2026 о 11.30 год. 
Ухвалою суду від 26.05.2026 повідомлено Головне управління Держгеокадастру у Волинській області та Шацьку селищну раду про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 09 червня 2026 року на 11:30 год
В судовому засіданні 09.06.2026 представник позивача просив суд позов задовольнити повністю.
У визначений судом день та час відповідач своїх представників в засідання суду не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Шацького районного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року у справі № 170/237/23 за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Новосада Ю. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення позов задоволено, а саме конфісковано у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області земельні ділянки, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (категорія земель: землі сільськогосподарського призначення), які на праві власності належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (національний паспорт іноземця, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 24.09.2010, видавник: Малоритський РВВС Брестської області), а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 0725755103:05:001:0173, площею 0,1198 га; земельну ділянку з кадастровим номером 0725755103:03:001:0174, площею 0,072 га, які розташовані на території с. Мельники Шацької територіальної громади Ковельського району Волинської області (копія рішення додається).
Ухвалою суду від 08.02.2024 року у справі № 170/237/23 (копія додається) виправлено описки в тексті рішення Шацького районного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року у справі за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Новосада Ю. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а саме: в другому абзаці описової, четвертому абзаці мотивувальної та в другому абзаці резолютивної частин рішення вказати кадастровий номер земельної ділянки "0725755103:03:001:0173" замість "0725755103:05:001:0173".
В третьому абзаці описової частини та в четвертому абзаці мотивувальної частини рішення вказати кадастровий номер земельної ділянки "0725755103:03:001:0174" замість "0725755103:05:001:0174".
Вказані обставини мають преюдиціальне значення та не потребують повторного доведення.
На підставі вищезазначених рішення та ухвали Шацького районного суду Волинської області за Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області 22.03.2024 року зареєстровано право державної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами 0725755103:03:001:0173 та 0725755103:03:001:0174.
Як зазначає позивач, при підготовці річного звіту 22.12.2025 року Головним управлінням виявлено незаконне вибуття із державної власності земельної ділянки площею 0,1198 га за кадастровим номером 0725755103:03:001:0173.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. 
Конституцією України закріплено, що органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6).
Відповідно до ст. 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15 (далі – Положення) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки, довкілля та сільського господарства України. 
Відповідно до даного Положення основними завданнями Держгеокадастру є реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Згідно п. 8 Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23.12.2021 року № 603 (у редакції наказу Держгеокадастру від 10.09.2025 № 438), Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.
Відповідно до пп.16 п. 4 Положення Головне управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території області.
За таких обставин, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області здійснює свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин у межах повноважень та у спосіб, що встановлені відповідними нормами чинного законодавства.
06.05.2025 року Державним реєстратором Відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Любомльської міської ради Волинської області Голядинець Н.В. зареєстровано право власності за Шацькою селищною радою, код ЄДРПОУ 04334235, що підтверджується Інформаційною довідкою від 27.04.2026 року 474432333 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (копія додається).
Згідно даних вказаної довідки, підставою для реєстрації права власності за Шацькою селищною радою є Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».
Виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження землями визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, ЗК України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування земельних ділянок сільськогосподарського призначення в приватній власності іноземців та осіб без громадянства, а порядок їх відчуження визначено ЗК України.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Отже, власник земельної ділянки не втрачає права володіння нею навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Отже, реєстрація права комунальної власності за Шацькою селищною радою на земельну ділянку площею 0,1198 га з кадастровим номером 0725755103:03:001:0173 суперечить вимогам земельного та цивільного законодавства, оскільки на момент вчинення відповідної реєстраційної дії спірна земельна ділянка на підставі рішення Шацького районного суду Волинської області від 20.09.2023 у справі № 170/237/23 уже була конфіскована у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а тому відсутні правові підстави для набуття та державної реєстрації права власності на неї за Шацькою селищною радою. 
Щодо витребування у власність держави земельної ділянки з незаконного володіння судом враховано наступне.
У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 зазначеного Кодексу).
Разом і цим, за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.
Під захистом права розуміється державно - примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
Згідно висновків сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц), володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Володіння нерухомим майном досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності)
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Згідно висновків, викладених у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
Отже, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем.
З огляду на встановлені судом обставини, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 0,1198 га з кадастровим номером 0725755103:03:001:0173 на підставі заочного рішення Шацького районного суду Волинської області від 20.09.2023 у справі №170/237/23, з урахуванням ухвали суду від 08.02.2024 про виправлення описки, була конфіскована у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, а право державної власності на неї зареєстровано у встановленому законом порядку 22.03.2024. 
Реєстрація права комунальної власності за Шацькою селищною радою відбулася за відсутності передбачених законом правових підстав, а тому не спричинила правомірного переходу права власності на спірну земельну ділянку від держави до територіальної громади.
Оскільки право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем, а позивач вважає, що його право порушене незаконним вибуттям земельної ділянки з державної власності, належним та ефективним способом судового захисту у спірних правовідносинах є віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України. При цьому суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що у випадку, коли право власності на нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, саме вимога про витребування такого майна є належним способом захисту права власника, а задоволення віндикаційного позову є достатньою підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно без необхідності окремого оспорювання рішень, дій чи записів, на підставі яких було здійснено державну реєстрацію права за відповідачем.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 0,1198 га з кадастровим номером 0725755103:03:001:0173 вибула з державної власності поза волею її законного власника та перебуває у незаконному володінні Шацької селищної ради. 
Таким чином, позовні вимоги Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про витребування у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з незаконного володіння Шацької селищної ради земельної ділянки площею 0,1198 га з кадастровим номером 0725755103:03:001:0173 є законними, обґрунтованими, підтверджуються наявними у справі доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Витребувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43006, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 67, код ЄДРПОУ 39767861) з незаконного володіння Шацької селищної ради (44000, Волинська обл., Ковельський р-н, смт. Шацьк, вул. Героїв України, 1Б, код ЄДРПОУ 04334235) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,1198 га за кадастровим номером 0725755103:03:001:0173.
3. Стягнути з Шацької селищної ради (44000, Волинська обл., Ковельський р-н, смт. Шацьк, вул. Героїв України, 1Б, код ЄДРПОУ 04334235) на користь Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43006, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 67, код ЄДРПОУ 39767861) 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.) витрат по сплаті судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення підписано 09.06.2025.
Суддя  І. О. Гарбар