П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/7319/26	

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2026 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 03.04.2026р.) про повернення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В: 
17.03.2026р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення, в тому числі премій, за період з 20.07.2022р. по 13.06.2024р., грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2024р.р. та матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2022-2023р.р., без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет на відповідний рік станом на 01 січня відповідного року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення в тому числі премій за період з 20.07.2022р. по 13.06.2024р. включно, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 2024р.р. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023р.р., з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет на відповідний рік станом на 01 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, та провести їх виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, у відповідності до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44) та з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022-2024р.р., грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2021-2024р.р., без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет 2024 року» станом на 01.01.2024р.;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні: щорічної основної відпустки за 2022р. - 17 діб, за 2023р. - 40 діб, за 2024р. - 15 діб; а також за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2024р.р. - 56 діб з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет на 2024 рік» станом на 01.01.2024р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, та провести їх виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44) та з урахуванням раніше виплачених сум.
23.03.2026р. суд першої інстанції залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху, встановивши десятиденний строк (з дня вручення цієї ухвали) на усунення її недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин його пропуску, тобто таких, що об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду із дотриманням установленого строку, з наданням доказів на підтвердження наявності цих причин.
24.03.2026р. позивачем було подано до Одеського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку звернення до суду з цим адміністративний позовом, мотивовану тим, що Велика палата Конституційного Суду України 11.12.2025р. розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність ч.1 ст.233 КЗпП України та ухвалила Рішення №1-р/2025.
Відповідно до вказаного рішення Конституційний Суд України наголосив, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, адже призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст.ст.43,55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить ч.1 ст.8, ч.7 ст.43, ч.1 ст.55 Конституції України. В підсумку, Конституційний Суд України постановив, що ч.1 ст.233 КЗпП України була визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.
При цьому, представник позивача звернув увагу, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, з урахуванням Рішення Конституційного суду України №1-р/2025 від 11.12.2025р., яка діє на час звернення з позовом до суду, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто на підставі ч.2 ст.123 КАС України.
Не погоджуючись із вказаною вище ухвалою суду про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 08.04.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2026р. та направити справу до суду 1-ї інстанції для продовження її розгляду по суті. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 
14.05.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.
Так, спірні правовідносини у справі склалися з приводу визнання позивачем протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати його грошового забезпечення, в тому числі премій за період з 20.07.2022р. по 13.06.2024р., грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2024р.р., матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2022-2023р.р., а також грошової компенсації за невикористані дні відпусток без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет на відповідний рік станом на 01 січня відповідного року.
На стадії ж апеляційного провадження спірним є питання дотримання позивачем ОСОБА_1 встановленого процесуальним законом строку звернення до суду із даним позовом.
Так, частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Щоб адміністративний позов був прийнятий до провадження судом першої інстанції, позивачу необхідно дотримуватись порядку подання позовної заяви в межах реалізації права на звернення до суду та кореспондуючого права на повноважний суд з урахуванням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, а також ст.5 КАС України. Так, реалізація захисту порушеного або оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законом. 
У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, що повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.
Як передбачено ч.ч.1,2 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. 
При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк чи вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Так, приймаючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що звернення до суду у даній категорії справ вважається своєчасним, якщо позивач звернувся до суду протягом трьох місяців після закінчення карантину (тобто протягом трьох місяців з початку застосування ч.ч.1,2 ст.233 КЗпП України в редакції з 19.07.2022р.). Однак, позовна заява ОСОБА_1 надійшла до суду - 17.03.2026р., тобто з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Судова колегія, зважаючи на обставини цієї справи, вважає такий висновок суду 1-ї інстанції цілком обґрунтованим та послідовним, з огляду на наступне.
Так, Верховний Суд у постанові від 25.04.2023р. у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголосив, що положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.
Колегія суддів не бачить підстав відступати від вказаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024р. у справі №990/156/23 зазначила, що ст.233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації і незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022р.), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022р., ч.ч.1 та 2 ст.233 КЗпП України викладено у редакції, згідно з якою, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).
Як вбачається з адміністративного позову, позивач просив нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки лише після внесення змін до ст.233 КЗпП України (19.07.2022р.). Отже, спірний період у межах даної справи припадав на запроваджений на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Колегія суддів зауважує, що, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом мав би розпочатись 01.07.2023р., оскільки саме з цього дня карантин був відмінений на всій території України та сплинути 30.09.2023р.
Тобто, суд апеляційної інстанції наголошує, що запроваджений карантин до його відміни лише продовжив тримісячний строк звернення до суду, однак після його відміни відповідний строк з 01.07.2023р. почав свій відлік.
З даним позовом позивач звернувся 17.03.2026р., тобто значно поза межами граничного строку звернення до суду з даним позовом.
Натомість, позивач в апеляційній скарзі пов`язує поновлення строку звернення до суду з даним позовом в частині вимог з 19.07.2022р. з ухваленням 11.12.2025р. Конституційним Судом України рішення №1-р/2025, яким було визнано неконституційною ч.1 ст.233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівнику виплат.
Надаючи оцінку даному доводу апеляції, колегія суддів зазначає про те, що сам по собі факт ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.12.2025р. №1-р/2025 не змінює правової оцінки дотримання позивачем процесуальних строків у спірний період в даній справі.
Так, Верховний Суд у своїй постанові від 11.04.2025р. у справі №320/8512/23 дійшов висновку, що ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційними окремих положень закону саме по собі не змінює моменту, з якого особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а також не є об`єктивною та непереборною перешкодою для своєчасного звернення до суду та не впливає на перебіг процесуальних строків.
Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025р. №1-р/2025 не є тим юридичним фактом, з яким пов`язується початок перебігу строку звернення позивача до суду, та саме по собі не може вважатися поважною причиною його пропуску. Вказане рішення також не змінює обставин, за яких позивач дізнався або ж повинен був дізнатися про порушення свого права, а тому не впливає на оцінку дотримання ним установлених законом строків звернення до суду.
Більше того, слід вказати, що у самому рішенні Конституційного Суду України від 11.12.2025р. №1-р/2025 зазначено, що ч.1 ст.233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною та утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Понад те, згідно зі ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017р. №2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Враховуючи викладене, з 11.12.2025р. ст.233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022р., втратила чинність, та відновила дію попередня редакція цієї норми.
Отже, у даному випадку, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025р. №1-р/2025 у справі №1-7/2024(337/24) є безпідставними і не свідчить про необхідність поновлення строку звернення до суду з даним позовом в частині вимог з 19.07.2022р. 
Суд апеляційної інстанції, у контексті спірних правовідносин, також вважає необхідним звернути увагу на постанову Верховного Суду від 21.01.2026р. у справі №420/20606/24.
У цій справі суд касаційної інстанції наголосив на тому, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.12.2025р. №1-р/2025 виходив із того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або ж повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема, у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих ст.ст.43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
- тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
- тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
Отже, на думку судової колегії, оскільки ОСОБА_1 був звільнений зі служби 13.06.2024р. на нього, згідно з вказаним вище висновками Верховного Суду у справі №420/20606/24, не може розповсюджуватися рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025р. №1-р/2025 у справі №1-7/2024(337/24).
Такої ж правової позиції дотримувався Верховний Суд і у постанові від 18.02.2026р. у справі №400/11972/24.
З огляду на викладене, висновки суду 1-ї інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є вірними. При цьому, жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення із цим позовом (з того моменту отримання виписки з банківського рахунку) позивач як до суду 1-ї інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надав.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії» та справа «Девеер проти Бельгії»).
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р., заява №28090/95, п.45).
Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000р., п.33).
Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права із урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено також, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
Жодних інших доводів, які б впливали на правовірність висновків суду 1-ї інстанції, позивачем в апеляційній скарзі наведено не було.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.121,122,123,240,241,243,308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 19.06.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко