П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/14338/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представників відповідача – Дмитренко К.В., Ясинецької Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року (суддя Дубровна В.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 20.03.2026) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

08.05.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Одеській області, у якому позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління від 01.04.2025 №807 в частині застосування дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління від 08.04.2025 №407 о/с;
- поновити позивача на службі в Національній поліції України на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції №5, Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, у спеціальному званні капітан поліції з 08.04.2025;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08.04.2025 до дати винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника у сумі, виходячи з 19545 грн за кожен місяць.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин справи, та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування поданої скарги зазначається, що матеріали службового розслідування були повністю сформовані стороною відповідача, при цьому позивач не мав реального доступу до них або можливості належним чином їх перевірити й оскаржити. За таких умов покладення на позивача обов`язку спростування цих матеріалів є необґрунтованим. Апелянт вважає, що саме на суд покладався обов`язок забезпечити ретельне дослідження всіх обставин справи, зокрема, шляхом виклику і допиту всіх осіб, показання яких були використані у службовому розслідуванні, та встановлення фактичних обставин безпосередньо в судовому засіданні. Невиконання цих процесуальних дій призвело до ухвалення рішення без належної перевірки доказів і без встановлення дійсних обставин справи. З урахуванням відсутності першоджерела доказів (явки осіб, які нібито надавали показання), на яких ґрунтуються висновки службового розслідування, всі відповідні відомості фактично залишилися неперевіреними та набули характеру похідних доказів. За таких обставин усі інші докази, що ґрунтуються на цих показаннях або походять від них, втрачають самостійне доказове значення. Відповідно до загальновизнаного підходу, закріпленого у принципі "плодів отруйного дерева", такі докази підлягають визнанню недопустимими, оскільки їхнє джерело не було належним чином досліджене та перевірене судом.
Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апелянт зазначає, що оскільки службове розслідування у цій справі ґрунтувалося, зокрема, на судовому рішенні про обрання запобіжного заходу, яке в подальшому було скасоване, суд не мав правових підстав беззастережно покладатися на висновки такого розслідування. Крім того, матеріали службового розслідування свідчать про їх вибірковий та формальний характер: значна їх частина (переважний обсяг) стосується інших осіб і не має безпосереднього зв`язку з позивачем. При цьому відсутня чітка ідентифікація конкретних доказів, які стали підставою для прийняття рішення про звільнення позивача, що унеможливлює перевірку їхньої належності, допустимості та достовірності. Посилання на обставини, пов`язані з кримінальним переслідуванням, не можуть братися до уваги як підстава для звільнення, оскільки такі обставини не були доведені у встановленому законом судовому порядку; крім того, основні свідки та заявник не дали показань у судовому засіданні.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач проходив службу в органах національної поліції, за останньою займаною посадою – оперуповноважений сектору кримінальної поліції відділу поліції №5, Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області.
14.03.2025 на адресу керівника ГУНП в області надійшла доповідна записка УГІ ГУНП в області №14004-2025 (54345), щодо порушення службової дисципліни окремими посадовими особами ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в області, у тому числі неналежного виконання службових обов`язків оперуповноваженим сектору кримінальної поліції відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – ВП №5 ОРУП №1 ГУНП) капітаном поліції ОСОБА_1 , неповідомлення про пропозицію неправомірної вигоди на спецлінію "102", учинення протиправного діяння, що призвело до затримання 13.03.2025 останнього в порядку статті 208 КПК України працівниками Територіального управління ДБР (далі – ТУ ДБР), розташованого у місті Миколаєві, проведення слідчих (розшукових) дій у межах кримінального провадження №42025160000000047, внесеного 07.03.2025 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 (Зловживання впливом) КК України, проведення обшуку за місцем мешкання поліцейського, повідомлення йому про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а також для вивчення службової діяльності, ефективності проведення відповідної профілактичної роботи безпосереднім та прямими керівниками щодо останнього.
З метою перевірки відомостей, викладених у доповідній записці УГІ ГУНП в області від 14.03.2025 №14004-2025 (54345), на підставі наказу ГУНП в області від 17.03.2025 №654 проведено службове розслідування.
13.03.2025 до УГІ ГУНП в області з ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в області надійшла інформація про факт відкриття Одеською обласною прокуратурою кримінального провадження, затримання оперуповноваженого сектору кримінальної поліції вказаного відділу поліції капітана поліції ОСОБА_1 в порядку статті 208 КПК України, та проведення обшуку за місцем мешкання останнього.
Як було з`ясовано, ТУ ДБР, розташованим у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №42025160000000047, унесеному 07.03.2025 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 КК України, у рамках якого встановлено, що капітан поліції ОСОБА_1 , діючи спільно з колишнім слідчим СВ ВП №5 ОРУП №2 ГУНП в області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом ГУНП в області від 04.02.2022 №202 о/с звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію України", вимагали та 13.03.2025 отримали від особи, дані якої тимчасово не розголошувалися в інтересах досудового розслідування, неправомірну вигоду в розмірі 3 500 доларів США за вплив на посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 для видалення облікових відомостей стосовно останнього, який перебував у розшуку за порушення правил військового обліку.
13.03.2025 (з 18:00 до 18:15) капітан поліції ОСОБА_3 , на порушення вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 23, частини першої статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1, 2, 4, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ, абзацу першого пункту 3.2, пункту 4.1. Правил внутрішнього (трудового) розпорядку ГУНП в Одеській області, затверджених наказом ГУНП в області від 24.04.2023 №1000, посадову інструкцію та основні повноваження поліції не виконував. Про причини відсутності на службі вказаний поліцейський безпосередньому та прямим керівникам не доповідав.
13.03.2025, після отримання неправомірної вигоди в сумі 3 500 доларів США, працівниками ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, Управління служби безпеки України в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було затримано біля супермаркету "Le Silpo", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас за місцем мешкання капітана поліції ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) було проведено обшук.
У подальшому капітана поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 процесуально затримано в порядку статті 208 КПК України та поміщено до ІТТ №1 ГУНП в області.
14.03.2025 працівниками ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, капітану поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 КК України. З метою повного, всебічного, об`єктивного проведення даного службового розслідування, 17.03.2025 було надіслано відповідні запити до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, по кримінальному провадженню від 07.03.2025 №42025160000000047, унесеному до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 369-2 КК України (№10558-2025 (55411).
15.03.2025 ухвалами Суворовського районного суду міста Одеси до підозрюваних було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" з правом внесення застави у розмірі 908 400 грн, кожному.
Наказом ГУНП в Одеській області від 17.03.2025 №654 призначено службове розслідування щодо порушення службової дисципліни окремими посадовими особами ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в області, у тому числі неналежного виконання службових обов`язків оперуповноваженим сектору кримінальної поліції цього ж відділу поліції капітаном поліції ОСОБА_1 , неповідомлення про пропозицію неправомірної вигоди на спецлінію " 102", учинення протиправного діяння, що призвело до затримання 13.03.2025 останнього в порядку статті 208 КПК України працівниками ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, проведення слідчих (розшукових) дій у межах кримінального провадження №42025160000000047, внесеного 07.03.2025 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 (Зловживання впливом) КК України, проведення обшуку за місцем мешкання поліцейського, повідомлення йому про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а також для вивчення службової діяльності, ефективності проведення відповідної профілактичної роботи безпосереднім та прямими керівниками щодо останнього, та затверджено склад дисциплінарної комісії. 
19.03.2025 наказом ГУНП в Одеській області №331 о/с капітана поліції ОСОБА_1 зараховано в розпорядження ГУНП в Одеській області, звільнивши його з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2025 року (справа №523/3945/25, провадження №1-кс/523/1010/25). 
В межах проведення службового розслідування посадові особи, які входили до складу дисциплінарної комісії, здійснили усі можливі заходи, щоб відібрати у капітана поліції ОСОБА_1 пояснення, за результатами яких останній 19.03.2025 відмовився від надання будь-яких пояснень в порядку ст. 63 Конституції України.
Висновок службового розслідування затверджено начальником ГУНП в Одеській області 31.03.2025.
Зазначений висновок службового розслідування було реалізовано шляхом видання наказу ГУНП в Одеській області №807 від 01.04.2025.
15.02.2025 позивача було ознайомлено з дисциплінарним наказом.
Дисциплінарний наказ реалізовано шляхом видання наказу ГУНП в Одеській області по особовому складу №407 о/с від 08.04.2025.
Наказ ГУНП в Одеській області №407 о/с від 08.04.2025 разом з довідкою УЛМТЗ ГУНП в Одеській області від 07.04.2025 №21 про отримані поліцейським предмети однострою особистого користування, строк носіння, (експлуатації) яких не закінчився, та пам`яткою-застереженням для поліцейських, державних службовців, які є суб`єктами декларування, про дотримання вимог, обмежень, заборон, передбачених Законом України "Про запобігання корупції" при звільненні зі служби/ роботи, Управлінням кадрового забезпечення ГУНП 08.04.2025 за вих №14200-2025 направлено до ДУ "ОСІ" з метою ознайомлення із змістом наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 та ч. 2 ст. 30 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. 
Вважаючи згадані накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про їх скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваних наказів відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно і розсудливо, з урахуванням усіх обставин справи.
Суд вважав доведеним факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який виявився у недотриманні принципів діяльності поліції та вчиненні дій, несумісних із вимогами до професійно-етичних якостей працівника поліції, тобто проти інтересів служби. Зазначене суперечить покладеним на позивача службовим обов`язкам, підриває довіру до нього як до представника органу державної влади та унеможливлює подальше виконання ним службових повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон №580^Ш, у частині першій статті 8 якого закріплено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580^Ш поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону №580^Ш служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Порядок проведення службових розслідувань урегульовувався Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, Наказом від 07.11.2018 року №893, "Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України".
На поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" (далі – Дисциплінарний статут).
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників. Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Згідно статті 11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.
Статтею 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Не дотримання службової дисципліни є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до особи-порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення, зокрема, звільнення з посади.
З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування (стаття 14 Дисциплінарного Статуту).
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.
Наведені правові норми дають підстави для висновку, що питання про наявність підстав для накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення з`ясовується під час службового розслідування. Правова оцінка правильності рішення про притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності повинна фокусуватися насамперед на тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, установлені Конституцією України та законами України, чи дійсно в діях працівника поліції є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення.
Процедура проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування передбачена Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893 (далі – Порядок №893).
Пунктом 1-3 розділу V Порядку №893 встановлено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Строк проведення службового розслідування, його продовження, порядок обчислення строку службового розслідування визначаються статтею 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Відповідно до пункту 4 розділу V Порядку №893, службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
На підставі пункту першого Розділу VI Порядку №893, зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу.
Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.
У разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.
Пунктом 7 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.
Пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580 встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Аналіз наведених положень свідчить про те, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.
Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну). Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Колегія суддів також зазначає, що реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана із порушенням кримінальної справи та набрання чинності вироком суду. А наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни.
Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі №826/17433/16, від 22 листопада 2019 року у справі №826/6107/18, від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18, від 30 серпня 2022 року у справі 120/8381/20-а, від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, від 11 липня 2023 року у справі №1.380.2019.002223 від 03 серпня 2023 року у справі №160/7157/19, а також від 31 серпня 2023 року у справі №160/3330/19, від 19 липня 2024 року у справі №480/7443/22, тощо.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі "X. v. Austria" про неприйнятність заяви №9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі "C. v. the United Kingdom" про неприйнятність заяви №11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі "Ringvold v. Norway", заява №34964/97). Відтак зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Тож вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року у справі №816/1218/16, від 22 січня 2020 року у справі №160/1750/19, від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 28 лютого 2020 року у справі №825/1398/17, від 06 березня 2020 року у справі №804/1758/18 та від 20 жовтня 2020 року у справі №340/1502/19, а також від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, тощо.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується доводами апеляційної скарги, матеріалами службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 , переслідуючи корисливі інтереси, з 07.03.2025 до 13.03.2025 шляхом спонукання та погроз вимагав від гр. Б неправомірної вигоди за не притягнення гр. П до адміністративної відповідальності та зняття його з відповідного обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 . З цього приводу гр. Б звернувся до відповідних контролюючих правоохоронних органів, де 07.03.2025 відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною третьою статті 369-2 КК України. Вивченням відомостей, які зареєстровано в інформаційно-комунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України", установлено, що з 07.03.2025 до 13.03.2025 капітан поліції ОСОБА_3 , маючи обов`язки відповідно до пунктів 6, 7 розділу II Порядку №100 щодо запобігання правопорушенню та повідомлення про це керівника, знаючи про те, що в гр. П вчиняє адміністративне правопорушення, указану інформацію укрив та жодних заходів для її реєстрації в єдиному обліку Національної поліції України не вжив.
13.03.2025 о 18:00 капітан поліції ОСОБА_3 разом із знайомим ОСОБА_4 , якого залучив до протиправних дій, пов`язаних з вимаганням та отриманням від гр. Б неправомірної вигоди у вигляді 3 500 доларів США, зустрілися з останнім у кафе " ІНФОРМАЦІЯ_4 " за адресою: АДРЕСА_3 , де продовжили вимагати грошові кошти.
При цьому, ОСОБА_3 був ознайомлений з вимогами щодо необхідності дотримання службової дисципліни відповідно до протоколів нарад при начальникові ВП №5 ОРУП №1 ГУНП та вимогами чинного законодавства, а також заходів щодо зміцнення службової дисципліни відповідно до відомчих наказів, що підтверджується відповідними відомостями.
Дисциплінарною комісією також встановлено, що в силу наявного досвіду роботи в органах поліції капітан поліції А.Вічев, який додатково був ознайомлений з вимогами статей 22, 24, 38 Закону України "Про запобігання корупції", про що свідчать окремі відомості, знав та розумів, що він є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції", проте незважаючи на обмеження та обов`язки, встановлені вказаними статтями Закону України "Про запобігання корупції", капітан поліції ОСОБА_3 , починаючи з 07.03.2025 до 13.03.2025, шляхом протиправних дій, які складались з погроз, схиляв ОСОБА_5 до неправомірних дій з корисливих мотивів та спонукав останнього на надання грошових коштів у вигляді 3 500 доларів США. При цьому, під час отримання неправомірної вигоди капітан поліції ОСОБА_3 від неправомірної вигоди не відмовився та письмово керівника не повідомив, чим порушив вимоги частини першої статті 22, частини першої статті 24, частини першої статті 38 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.01.2014 №1700-УП, пунктів 6, 7 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100.
Крім того, службовим розслідуванням встановлено, що цей факт набув суспільного резонансу, негативно вплинув на формування громадської думки щодо стану правопорядку, діяльності поліції та рівня довіри населення до поліції, оскільки був оприлюднений у засобах масової інформації, про що свідчить критична публікація. Тобто, капітан поліції ОСОБА_3 своїми діями дискредитував звання поліцейського.
Зазначені дії відповідач оцінив як порушення службової дисципліни яке виразилось у порушенні вимог пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 18, частини першої статті 64 Закону України "Про Національну поліцію" пунктів 1 - 4 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 6, 7 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100, абзаців другого, третього та четвертого пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179.
Так, статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено основні обов`язки поліцейського, а саме: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Поняття дисциплінарного проступку міститься у статті 12 Дисциплінарного статуту, яка зазначає, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. Вказаною статтею чітко визначено складові дисциплінарного проступку, який може виражатись у двох формах: як винна дія або бездіяльність. Така дія або бездіяльність в свою чергу можуть полягати у: - порушенні службової дисципліни; - невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі; - порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських; - вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. 
Відповідно до правових позицій Верховного суду України у справі №420/14443/22 від 23.22.2023 службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені. 
Відповідно до висновків суду, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють. 
Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності. 
Підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень є вчинення дій, що порушують службову дисципліну. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини працівника органів поліції, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого керівник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, зокрема, в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.
У постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 160/6819/21 викладено правовий висновок, згідно з яким службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності, а також у бездоганному й неухильному додержанні встановлених цими нормативними актами порядку та правил.
Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють. 
Верховним Судом сформовано усталену практику, відповідно до якої вчинення працівником поліції діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного. 
Підстави притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності не слід ототожнювати із підставами для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності за наслідками службового розслідування, яким встановлено склад дисциплінарного проступку у вигляді порушення службової дисципліни та порушення Присяги поліцейського. 
Варто зазначити, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки. Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, висновується, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №340/1502/19.
У постанові по справі №813/4074/16 від 20.06.2018 Верховний Суд зазначив: "Зі змісту присяги поліцейського, яку він складає при вступі на службу в поліції, можна зробити висновок що поведінка поліцейського має відповідати очікуванню громадськості й забезпечувати довіру суспільства та громадян до поліції, не тільки під час виконання службових обов`язків, а й у повсякденному житті. Працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством. Має вживати заходів на підвищення авторитету та позитивного іміджу органів поліції. В особистій поведінці у службових та позаслужбових стосунках з людьми не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, бути зразком чесності, тактовності та внутрішньої дисциплінованості, оскільки проходження служби в поліції несумісне з неправомірною поведінкою, ігноруванням вимог Конституції, законів України та Дисциплінарного статуту.".
В постанові від 03.05.2018 у справі №810/2073/16 Верховний Суд вказав, що вчинення навіть одного проступку, який ганьбить звання працівника поліції, дискредитує не лише особу поліцейського, а й поліцію в цілому як орган.
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи вищезазначені висновки та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який охоплюється, зокрема, недотримання базових обов`язків поліцейського та Присяги (ст. 18, ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію", положення Дисциплінарного статуту, у тому числі: невиконання обов`язків щодо реагування/ реєстрації відомостей у ЄО згідно з Порядком №100; порушенням антикорупційних обмежень та обов`язків (ст. 22, 24, 38 Закону України "Про запобігання корупції"), що несумісне зі статусом поліцейського; порушенням правил етичної поведінки та негативний вплив на авторитет поліції (з урахуванням суспільного резонансу);порушення вимог до службової діяльності та розгляду звернень громадян (Закон України "Про звернення громадян", Порядок №930),.
Колегія суддів відхиляє як неаргументовані доводи апеляційної скарги про те, що порушення позивачем дисциплінарного статуту мають декларативний і формальний характер, не містять належного обґрунтування та не підтверджені належними доказами, оскільки зазначене повністю спростовується матеріалами справи.
Також не заслуговують на увагу посилання апелянта про застосування принципу "плодів отруйного дерева", з наступного міркування.
Так, відповідно до доктрини з умовною назвою"плоди отруйного дерева", сформульованої Європейським судом з прав людини у справах "Гефген проти Німеччини", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Яременко проти України", якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили. У рішеннях у справах "Балицький проти України", "Тейксейра де Кастро проти Португалії", "Шабельник проти України" ЄСПЛ застосував різновид цієї доктрини та вказав, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не було б отримано, якби не було отримано перших.
Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку не йде мова про порушення відповідачем норм чинного законодавства при прийнятті спірних наказів про звільнення, апелянт лише незгоден з наявними в матеріалах справи доказам.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, окрім іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічне положення закріплене у частині першій статті 9 КАС України.
Відповідно до частини першої 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. З цього випливає обов`язок сторін доказувати факти (обставини). Цей обов`язок у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна доказати факти, на які вона посилається.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.73-76 КАС України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76 КАС України).
При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №910/23428/17).
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом".
У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, касаційний суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем у даній справі документально не були спростовані надані відповідачем докази та, відповідно, не доведено обґрунтованості своїх позовних вимог, і як наслідок, протиправності спірних наказів.
Таким чином висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення не встановлено.
З огляду на що підстави для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 4 червня 2026 року.