КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №754/14548/24 Головуючий у І інстанції - Романишена І.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/7251/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 травня 2026 року   м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,- 

установив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2025 року зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду.
26 грудня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Яценка Є.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.
Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 167200 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року зазначену вище заяву повернуто заявнику без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що відносини з компенсації здійснених ним витрат виникли виключно між ним та ОСОБА_2 , вимога компенсації витрат з позивача на його користь ніяким чином не зачіпають прав та інтересів інших учасників справи.
Таким чином, він, перед зверненням до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, задля обізнаності, направив таку заяву разом із додатками до неї позивачу цінним листом №0505529449750 з описом вкладення, що узгоджується з додатками до заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Звідси, на його переконливу позицію, передумови ч. 9 ст. 141 ЦПК України для компенсації йому витрат дотримано і така його заява про ухвалення додаткового рішення мала б бути розглянута судом першої інстанції.
Вказує, що згідно ЦПК України, у нього був відсутній обов`язок направлення копії заяви про компенсацію судових витрат іншим учасникам справи.
Окрім цього, зазначає, що суд першої інстанції додатково допустив у відношенні до нього надмірний формалізм, обмеживши його право на доступ до правосуддя, тоді як, у випадку залишення позову ОСОБА_2 без розгляду відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування йому судових витрат.
Просив суд, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що апеляційна скарга написана лише на основі міркувань ОСОБА_1 та незгоди з оскаржуваним рішенням суду.
Вказує, що судом першої інстанції було враховано, що всупереч нормі передбаченій ч. 2 ст. 183 ЦПК України (яка є імперативною та не надає права стороні на власний розсуд обирати учасника справи, якому надсилати копію заяви з додатками), відповідачем до заяви про ухвалення додаткового рішення не долучено доказів надсилання усім учасникам справи заяви про ухвалення додаткового рішення з додатками, що в свою чергу, враховуючи обумовлений ч. 3 ст. 270 ЦПК України десятиденний термін ухвалення додаткового рішення, позбавило суд першої інстанції можливості повно та всебічно розглянути подану заяву, заслухавши думку усіх учасників судового провадження.
Крім того, вказує, що твердження ОСОБА_1 про нібито надмірний формалізм суду першої інстанції є безпідставним та необґрунтованим, оскільки при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції діяв у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог процесуального законодавства, а дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства та висновків Верховного Суду ніколи не було та не може бути, не може оцінюватися як застосування надмірного формалізму.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року залишити без змін.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Повертаючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Яценка Є.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не додано доказів направлення копії заяви і документів долучених до заяви усім учасникам справи, що є підставою для залишення відповідної заяви без розгляду відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №626/133/21 заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань, тож подання учасником справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу потрібно здійснювати із дотриманням вимог ЦПК України, встановлених для подання клопотань (заяв) з процесуальних питань. Суд має оцінювати заяву про ухвалення додаткового рішення на її відповідність вимогам ст. 183 ЦПК України та у разі недотримання таких процесуальних вимог застосувати відповідні процесуальні наслідки.
Отже, заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу є заявою з процесуальних питань.
Тож подання учасником справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу потрібно здійснювати із дотриманням вимог ЦПК України, встановлених для подання клопотань (заяв) з процесуальних питань.
Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом (частина третя статті 182 ЦПК України).
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань визначені у ст. 183 ЦПК України.
Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення) (п. 6 ч. 1 ст. 183 ЦПК України).
За правилами ч. 2 ст. 183 ЦПК України, до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Згідно з ч. 4 ст.183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог ч.ч. 1,2 цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі №725/1301/21 (провадження №61-20691св21) зазначив, що встановивши порушення позивачем установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме не направлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічна практика вирішення заяв про ухвалення додаткового рішення, до яких заявники не додали доказів надіслання (ненадання) іншим учасникам такої заяви з доданими до неї додатками, сформована Верховним Судом і в ухвалах від 25.02.2021 у справі №906/977/19, від 06.04.2022 у справі №759/13013/14-ц (провадження №61-14029св21), від 16.01.2023 у справі №640/23065/14 (провадження №61-1456ск21), від 02.02.2023 у справі №466/1403/20 (провадження №61-10035св22), від 27.03.2023 у справі №756/820/20 (провадження №61-8952св22) на стадії касаційного розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2025рокупредставник ОСОБА_1 - адвокат Яценко Є.О. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення.
До вказаної заяви було додано: ордер про надання правничої допомоги, договір про надання правничої (правової) допомоги №09/2025 від 14.05.2025р., додаток №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №09/2025 від 14.05.2025р., акти приймання-передачі послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги №09/2025 від 14.05.2025р. від 30.05.2025, 30.06.2025, 31.07.2025, 29.08.2025, 30.09.2025, 31.10.2025, 28.11.2025, 25.12.2025 року, деталізація наданих послуг за період із 01.05.2025 по 31.05.2025 року, 01.06.2025 по 30.06.2025, 01.07.2025 по 31.07.2025, 01.08.2025 по 31.08.2025, 01.09.2025 по 30.09.2025, 01.10.2025 по 31.10.2025, 01.11.2025 по 28.11.2025, 01.12.2025 по 24.12.2025, рахунки на оплату, платіжні інструкції, докази направлення заяви позивачу.
Доказів направлення копії заяви та доданих до неї матеріалів усім учасникам справи заявником, в порушення ч.2 ст. 183 ЦПК України, до заяви не додано.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказану заяву подано з порушенням вимог ст. 183 ЦПК України та правильно застосував процесуальні наслідки, передбачені у ч. 4 ст. 183 ЦПК України, що відповідає наведеним правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2022року у справі №725/1301/21. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що заява про ухвалення додаткового рішення не є заявою по суті процесуального питання, у розумінні ст. 183 ЦПК України, не заслуговують на увагу.
Доводи ОСОБА_1 про те, що поверненням заяви про ухвалення додаткового рішення порушено його право на доступ до правосуддя та суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції діяв у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог процесуального законодавства, а дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства та висновків Верховного Суду не може оцінюватися як застосування надмірного формалізму.
Колегія суддів звертає увагу, що ст.129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом.
Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення скарги до суду.
Отже, процесуальні норми, встановлені законом, є обов`язковими для всіх учасників судочинства. Дотримання цих вимог не може розцінюватися як надмірний формалізм, оскільки воно забезпечує рівність сторін і не створює неправомірних перешкод у доступі скаржника до правосуддя.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та нормам процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374,375,381,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба

Т.О. Писана