ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 602/1180/25	Головуючий у 1-й інстанції Наумчук В.А. 	
Провадження № 22-ц/817/579/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
cуддів — Костіва О.З., Хоми М.В.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №602/1180/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Сікорська Ірина Станіславівна на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2026 року (ухвалене суддею Наумчуком В.А.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Таліон плюс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Таліон плюс” (далі — ТОВ “Таліон плюс”) звернулося до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що 13.03.2025 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі – ТОВ «МАНІВЕО ШФД») та відповідачем було укладено кредитний договір №837514737 у вигляді електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 12 600 грн. 
У подальшому права вимоги, які виникли за даним кредитним договором, на підставі договорів факторингу були відступлені ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС».
Стверджували, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим на момент подання позовної заяви сума заборгованості ОСОБА_1 (без урахування суми нарахованих штрафних санкцій) становить 38 367,12 грн., з яких: 12 600 грн. – заборгованість по кредиту, 25 011,12 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 756 грн. – заборгованість по комісії за надання кредиту.
Відтак просили стягнути з відповідачки на свою користь вищезазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати., які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 611,12 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2 373, 95 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 900 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Сікорська І.С. просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та в цій частині ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю.
Посилається на порушення норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, зокрема копії меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, виписки по картковому рахунку, тощо, на підтвердження перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів за договором № 837514737.
Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту що договори про надання фінансового кредиту у тому числі інформація щодо умов кредитування, паспорти споживчих кредитів не містять реквізитів платіжної банківської картки відповідача, на яку, у відповідності до умов кредитних договорів мали бути перераховані кредитні кошти.
Посилається на те, що з наявної в матеріалах виписки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» також не вбачається факт зарахування коштів саме від первісного кредитора.
Звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості, містить лише загальну вартість несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми щомісячного платежу, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків.
Посилається на те, що сторони обумовили строк кредиту 29 днів, тобто до 27.03.2025 року (пункт 3.1 договору), однак згідно розрахунку заборгованості позивача, нарахування відсотків відбувалося після спливу строку кредитування, тобто після 11.04.2025 року, проте належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору про продовження строку кредитування після 27.03.2025 року матеріали справи не містять.
Вважає, що заявлена заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами не є співрозмірною сумі кредиту, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, тому розмір процентів підлягає зменшенню.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» - Дорошенко О.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження факту отримання кредитних коштів.
Водночас стороною відповідача як власником карткового рахунку не спростовано факту відсутності надходження грошових коштів від первісного кредитора.
Звертає увагу на те, що твердження відповідача про строк кредитування який складає 29 днів є надуманим, оскільки це є дисконтним періодом користування кредитними коштами.
Посилається на необґрунтованість доводів скаржника про несправедливість умов договору, оскільки підписавши кредитний договір сторони погодились з усіма його умовами.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів приходить до наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
13 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШФД» Заявку на отримання грошових коштів у кредит. Того ж дня відповідач дистанційно, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підписала Договір кредитної лінії № 837514737 від 13.03.2025 року з ТОВ «МАНІВЕО ШФД» та Паспорт споживчого кредиту продукту «СМАРТ» до цього договору, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями зазначених документів (а.с. 23-37).
Згідно з п. 2.1 вищезгаданого договору кредитної лінії кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у формі кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та комісією за надання кредиту, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів та банківських металів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».
Умовами Кредитного договору передбачено:
- кредит надається позичальнику на споживчі потреби (пункт 1.1.17);
- загальний розмір кредиту становить 12600,00 грн (пункт 2.2);
- кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором у розмірі, що дорівнює загальному розміру кредиту 13.03.2025, що є датою надання кредиту (пункт 2.3);
- кожен окремий транш за цим договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки 4441-11ХХ-ХХХХ-0295 (пункт 5.1);
- розмір комісії, що нараховується за надання першого траншу за цим договором становить 756,00 грн. (пункт 8.5);
- комісія за надання кредиту не є платою за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, а є іншою складовою плати за послуги, що надаються кредитодавцем за цим договором, і нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі першого траншу за цим договором (пункт 8.4);
- позичальнику надається Дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк Дисконтного періоду користування складає 29 днів від дати отримання позичальником першого Траншу. Загальний строк Дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку, передбаченому п. 3.2 договору (пункт 3.1);
- рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту – 11.04.2025 (пункт 7.1);
- в обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернута позичальником не пізніше, ніж протягом 30 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору; ініціювання кредитодавцем дострокового розірвання/припинення дії договору, в порядку, передбаченому п. 9.1.1.2 або п. 9.1.1.7 договору (пункт 7.2);
- кінцева дата повернення (виплати) кредиту – 12.04.2030 (пункт 7.3);
Пунктом 11.1 Кредитного договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє протягом 5 років або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання.
Згідно з п. 8.3 Кредитного договору базова процентна ставка складає 0,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 357,70 відсотків річних.
Умовами Кредитного договору також передбачено можливість надання позичальнику знижки від розміру Базової процентної ставки протягом Дисконтного періоду. При цьому, у разі якщо позичальник не здійснить повного дострокового погашення всієї суми кредиту протягом Дисконтного періоду кредитування, то зобов`язання позичальника по оплаті процентів за користування кредитом визначаються шляхом множення Базової процентної ставки на фактичну кількість днів користування кредитом, тобто від дати видачі першого траншу до закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання (пункти 8.2, 8.7).
Денна процентна ставка, розрахована за встановленою методикою, становить 0,98% (пункт 8.6 Кредитного договору).
На підтвердження виконання зобов`язань кредитодавця за Кредитним договором щодо надання кредитних коштів позичальнику позивачем надано копію письмового підтвердження ТОВ «ПРОФІТГІД» щодо здійснення переказу грошових коштів, а також довідку ТОВ «МАНІВЕО ШФД» від 27.11.2025 року, у яких зазначено: суму переказу (платіжної операції) — 12 600 грн., платника - ТОВ «МАНІВЕО ШФД», отримувача – ОСОБА_1 , реквізити (маску) картки отримувача, номер і дату Кредитного договору (а.с. 50 зворот - 51).
Факт зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача 13.03.2025 року у сумі 12 600 грн. підтверджується випискою про рух коштів по картці від 13.02.2026, наданою АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» на виконання ухвали суду в порядку витребування доказів (а.с. 126).
13 травня 2025 року ТОВ «МАНІВЕО ШФД» (Клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Фактор) підписали договір факторингу № МВ-ТП/35 (далі у тексті – Договір факторингу), згідно з п. 2.1 якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги за переліком в Реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 14 зворот - 17).
У пункті 4.1. Договору факторингу сторони обумовили, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту укладення Реєстру прав вимоги. Майбутнє право вимоги вважається переданим з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.
13 травня 2025 року ТОВ «МАНІВЕО ШФД» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» підписали Реєстр прав вимоги на виконання Договору факторингу, у якому зазначені: П.І.Б. відповідача, її РНОКПП, номер та дата Кредитного договору, суми заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією, що підтверджується копіями сторінок Реєстру (а.с. 17 зворот - 19).
На підтвердження проведених розрахунків за Договором факторингу позивачем надано копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів №1487 від 30.05.2025 року, згідно з якою ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» здійснило переказ грошових коштів у сумі 5636578,80 грн на рахунок ТОВ «МАНІВЕО ШФД» (а.с. 19 зворот).
Згідно розрахунків заборгованості за Кредитним договором, виконані ТОВ «МАНІВЕО ШФД» за період з 13.03.2025 по 13.05.2025 та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за період з 14.05.2025 по 07.10.2025 загальна сума нарахованих процентів складає 25026,12 грн, сума оплати позичальника - 15,00 грн (платіж від 11.05.2025). З урахуванням сплаченої суми заборгованість за процентами за Кредитним договором станом на 08.10.2025 становить 25 011,12 грн. (а.с. 20-22).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, однак вважав, що відсутні підстави для стягнення комісії за видачу кредиту.
Колегія суддів в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з огляду на наступне.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20.
Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором.
На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до змісту ст. 610, ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 13.05.2025 року право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором перейшло від кредитодавця ТОВ «МАНІВЕО ШФД» до позивача і останній з 13.05.2025 року став новим кредитором у вищезазначених правовідносинах.
При цьому, місцевий суд слушно звернув увагу на те, що умовами Договору факторингу, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШФД» та позивачем, не передбачено обмежень щодо обсягу права вимоги, яке переходить за цим договором від клієнта до фактора, а тому позивач як новий кредитор у зобов`язанні, що виникло між кредитодавцем і позичальником на підставі Кредитного договору, вправі нараховувати проценти та вимагати їх сплати від позичальника в порядку та на умовах, які визначені Кредитним договором.
Також місцевий суд обґрунтовано погодився із розрахунками заборгованості, наданими стороною позивача, оскільки такі узгоджуються із умовами кредитного договору та вимогами чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося поза межами строку кредитування, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, умовами Кредитного договору визначено, що 11.04.2025 року – це рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту (пункт 7.1).
Тобто, це дата закінчення Дисконтного періоду кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту, і який на момент укладення Кредитного договору складає 29 днів від дати отримання позичальником першого Траншу (пункт 3.1).
Натомість сторони Кредитного договору визначили, що: кінцева дата повернення (виплати) кредиту - 12.04.2030 (пункт 7.3), а строк дії договору - протягом 5 років від дня набрання ним чинності або до його дострокового розірвання/припинення його дії (пункт 11.1).
Наведені умови узгоджуються зі змістом Заявки на отримання грошових коштів від 13.03.2025 року, поданої відповідачем, у якій вона вказала строк кредитування – 1826 днів, а також змістом Паспорта споживчого кредиту продукту «СМАРТ», де вказано такий же строк кредитування.
Тобто, сторони, уклавши Кредитний договір, обумовили строк правомірного користування кредитними коштами — 1826 днів від дня їх отримання (укладення договору) і протягом цього періоду кредитодавець вправі нараховувати проценти передбачені ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України.
Разом з тим, Кредитним договором також передбачені випадки, за яких кредитодавець вправі ініціювати дострокове припинення/розірвання договору.
Таким випадком є, зокрема, затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом, частини кредиту або комісії за надання кредиту щонайменше за один місяць. У цьому разі кредитодавець має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення/розірвання договору (пункт 9.1.1.7 Кредитного договору).
В матеріалах справи міститься письмове повідомлення №ТП/837514737 від 08.10.2025 року, яким ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» повідомило ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору з посиланням на пункт 9.1.1.7 Кредитного договору та норму ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», вказавши про необхідність сплати всієї суми заборгованості (а.с. 52).
Таким чином, 08.10.2025 року Кредитний договір було достроково розірвано за ініціативи позивача, який замінив кредитодавця у спірному правовідношенні, і з цього моменту позивач вправі вимагати від відповідача повернення всієї суми кредиту та нарахованих до цього процентів.
Разом з тим, з цієї дати припинилося право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитними коштами.
Вказані обставини суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, відтак вірно виснував про те, що проценти за Кредитним договором правомірно нараховані в межах строку кредитування (з 13.03.2025 по 07.10.2025 включно).
Таким чином, за відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо сплати боргу позичальником, місцевий суд прийшов до правильного висновку про доведеність факту наявності заборгованості відповідача згідно з Кредитним договором за тілом кредиту та процентами вищевказаних розмірах, відтак обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження перерахування грошових коштів за кредитним договором.
Згідно п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого Постанова Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
У свою чергу позичальник наділений правом заперечувати як укладення кредитного договору, так і факт отримання коштів. Проте, у разі твердження про повне чи часткове виконання зобов`язання, позичальник повинен підтвердити це належними доказами, які свідчать про своєчасне повернення суми кредиту та сплату нарахованих відсотків.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
У справі, що переглядається факт зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (зазначений у кредитному договорі) 13.03.2025 року у сумі 12 600 грн. підтверджується випискою про рух коштів по картці від 13.02.2026 року, наданою АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» на виконання ухвали суду в порядку витребування доказів (а.с. 126).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції встановив, що кредитодавець свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав та надав грошові кошти в сумі 12 600 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
При цьому виписка з особового рахунку клієнта банку, що містить інформацію про рух коштів, є первинним бухгалтерським документом у розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (правова позиція Верховного Суду у справі № 200/5647/18 від 16.09.2020 та № 554/4300/16-ц від 25.05.2021).
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено видачі кредитних коштів первісним кредитором, не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом.
Жодних доказів на спростування вищезазначених обставин стороною відповідача надано не було.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність розміру процентів з розміром наданого кредиту та про несправедливість умов договору в частині нарахування відсотків, оскільки з урахуванням оплатного характеру кредитного договору відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін в укладеному між сторонами договорі. Крім того визначений договором розмір денної процентної ставки відповідає положенням частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, надав доказам правильну правову оцінку, відтак рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2026 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 червня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Хома М.В.

Костів О.З.