П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/25677/25	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
Дата і місце ухвалення: 12.02.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі №420/25677/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила суд: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум; 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, та з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд першої інстанції визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги для оздоровлення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки станом на 01 січня відповідного року. 
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення), а також грошової допомоги на оздоровлення, визначивши їх розмір виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням раніше виплачених сум. 
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року. 
На думку апелянта, чинна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 передбачає визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Апелянт вказує, що скасування постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 не спричинило автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови №704, оскільки поновлення дії нормативно-правового акта або його окремих положень можливе лише шляхом прийняття відповідного акта Кабінету Міністрів України. Також апелянт посилається на положення пункту 32 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року №870, та зазначає, що примітки до додатків 1 і 14 до постанови №704 не можуть змінювати зміст її пункту 4 як норми нормативного характеру.
Крім того, апелянт вважає, що військова частина НОМЕР_1 діяла відповідно до чинного нормативного регулювання та правових підстав для визнання її дій протиправними не існує, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у спірний період проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 07 червня 2025 року №161 старшого сержанта ОСОБА_1 , провідного бухгалтера фінансово-економічної служби, призначену наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 травня 2025 року №408 на посаду начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера Військової частини НОМЕР_2 , визнано такою, що справи та посаду здала, вибула до нового місця служби та з 07 червня 2025 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Згідно з особовою карткою позивача у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках їй виплачувалася грошова допомога на оздоровлення.
При нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення, а також пов`язаних із ним виплат, відповідач застосовував як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом станом на 01 січня 2018 року.
Вважаючи, що після 29 січня 2020 року посадовий оклад та оклад за військовим званням мали визначатися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а тому грошове забезпечення та грошова допомога на оздоровлення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року були нараховані у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що після визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 відновлено дію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у первинній редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року відповідач безпідставно застосовував при визначенні складових грошового забезпечення позивача та грошової допомоги на оздоровлення прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня 2018 року, тоді як підлягав застосуванню прожитковий мінімум, визначений законом на 01 січня відповідного календарного року.
З огляду на те, що посадовий оклад та оклад за військовим званням є базовими складовими для обчислення грошового забезпечення та грошової допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання останнього здійснити відповідний перерахунок і виплату належних позивачу сум з урахуванням раніше проведених виплат. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами другою - четвертою статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця та виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію зазначених законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).
Постановою №704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, схему тарифних коефіцієнтів за військовими (спеціальними) званнями та визначено порядок обчислення складових грошового забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до цієї постанови.
Крім того, приміткою 1 до додатка 1 та приміткою до додатка 14 Постанови №704 також визначено механізм розрахунку посадових окладів та окладів за військовими званнями із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», якою, зокрема, внесено зміни до пункту 4 Постанови №704.
Унаслідок внесених змін розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями почали визначатися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Разом із тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103, яким були внесені відповідні зміни до пункту 4 Постанови №704, визнано протиправним та скасовано.
Оцінюючи правові наслідки зазначеного судового рішення, Верховний Суд у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21, від 14 вересня 2022 року у справі №500/1886/21, від 22 вересня 2022 року у справі №500/3840/21 та в інших судових рішеннях дійшов висновку, що після 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, тобто із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Колегія суддів враховує, що законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено нові розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому застосування після 29 січня 2020 року розрахункової величини у розмірі прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року не відповідало актам вищої юридичної сили.
Крім того, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та інших виплат. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №240/4946/18 підтвердила пріоритет зазначеної норми над положеннями підзаконних нормативно-правових актів.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а під час нарахування та виплати їй грошового забезпечення і грошової допомоги на оздоровлення відповідач застосовував як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня 2018 року.
При цьому розмір посадового окладу та окладу за військовим званням є базою для обчислення не лише щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, а й грошової допомоги на оздоровлення, яка обчислюється виходячи із місячного грошового забезпечення військовослужбовця.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірний період відповідач був зобов`язаний визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а відтак здійснювати нарахування і виплату грошового забезпечення та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням таких складових.
Посилання апелянта на те, що скасування пункту 6 Постанови №103 не спричинило автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 Постанови №704, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки зазначені доводи вже були предметом дослідження Верховного Суду, який сформував сталу та послідовну правову позицію щодо застосування спірних правовідносин.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо того, що примітки до додатків 1 та 14 Постанови №704 мають виключно інформаційний характер, оскільки підставою для задоволення позову є не окремо взяті примітки до додатків, а системне застосування положень Закону №2011-XII, Постанови №704, законів про Державний бюджет України на відповідні роки та правових висновків Верховного Суду.
Так само не впливають на правильність висновків суду першої інстанції посилання апелянта на положення пункту 32 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року №870, оскільки вирішальне значення у даному випадку має застосування нормативного регулювання відповідно до актів вищої юридичної сили та правових висновків Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з усталеною практикою Верховного Суду та не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
З огляду на результат апеляційного перегляду справи підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі №420/25677/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук