Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року № 520/33823/25 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заічко О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. О. Гончара, буд. 55,м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ38516849) третя особа: Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (с. Ватутіне, Харківський р-н, Харківська обл.,63212, код ЄДРПОУ33879077) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби України з надзвичайних ситуацій (01030 м. Київ, вул. Олеся Гончара, б., 55, Код ЄДР 38516849) про відмову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ої групи внаслідок поранення, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії ДСНС України з призначення одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту від 15.10.2025 року №10, п.14.
- зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій (01030 м. Київ, вул. Олеся Гончара, б., 55, код ЄДР 38516849) призначити, нарахувати та здійснити виплату одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) внаслідок поранення, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб для працездатних осіб на 1 січня календарного року у відповідності до «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. № 975.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підставою для відмови відповідачем вказано, що створена комісія при ДСНС не розглядає питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р, а також повідомлено про відсутність документів про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Позивач вважає, що таке рішення є безпідставними, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана сторонам по справі до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
Відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що у ДСНС створена комісія лише по призначенню одноразової грошової допомоги передбаченої Порядком № 357, а не Порядком № 975. Крім того, заявником під час подання документів усупереч пункту 21 Порядку № 975 не додано до заяви документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Також зазначено, що ДСНС не є ані військовим органом, ані правоохоронним органом, кошти на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975 ДСНС в бюджеті не передбачено, в ДСНС відсутня комісія по призначенню одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком № 975, а відтак немає правових підстав здійснювати нарахування та виплати за цим порядком. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Представником позивача надано до суду пояснення, в яких зазначено, що в межах даної справи в якості доказів надано довідку командира в/ч пп НОМЕР_2 за вих. №107 від 13.08.1987 року про причини та обставини поранення, згідної якої ОСОБА_1 02.07.1987 року отримав вогнепальне осколочне сквозне проникаюче поранення гортані, плеча та нижньої частини тулуба при обстрілі мятежніками НОМЕР_3 на території Демократичної республіки Афганістан. Така довідка містить не лише відомості про характер і давність тілесних ушкоджень, а й про обставини поранення позивача, а саме про те, що така травма отримана при виконанні бойового завдання на території Демократичної республіки Афганістан.
Представником відповідача надано до суду заперечення на пояснення, в яких зазначено, що судова практика Верховного Суду, на яку посилається позивач (зокрема справа № 822/220/18), сформована у правовідносинах, де відповідачами виступали Міністерство оборони України та його комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, призначених відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 (далі - Порядок № 975). Зазначені висновки Верховного Суду стосуються порядку оцінки документів (довідок командирів частин, актів судово-медичного дослідження) саме органами Міністерства оборони або іншими військовими формуваннями, до компетенції яких прямо віднесено застосування Порядку № 975. У межах даної справи (№ 520/33823/25) ДСНС не заперечує сам факт наявності у позивача довідки командира в/ч пп НОМЕР_2 від 13.08.1987 №107. Однак, прийняття цієї довідки як доказу обставин поранення не наділяє ДСНС повноваженнями здійснювати виплати за військовим законодавством.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, суд установив таке.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є військовослужбовцем, звільненим у запас за станом здоров`я та з 17.06.2005 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 .
Під час проходження служби за контрактом 02.07.1987 року позивач отримав вогнепальне осколочне сквозне проникаюче поранення гортані, плеча та нижньої частини тулуба при обстрілі мятежніками 18СЗ на території Демократичної республіки Афганістан, що підтверджено довідкою командира в/ч пп НОМЕР_2 за вих. №107 від 13.08.1987 року.
Отримане поранення сприяло погіршенню здоров`я позивача та призвело до виникнення ряду захворювань.
14.11.2024 року Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України (витяг з протоколу № 8203 від 14.11.2024 року) визначено, що поранення та наявні у позивача захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (копія витягу з протоколу додається, оригінал у позивача).
02.03.2025 року висновками експертної команди № 169/25/1200/В підтверджено вищезазначені обставини.
З 01.05.2024 року позивачу обласною МСЕК було вперше встановлено 2 групу інвалідності з причин наявності поранень, захворювань, які так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії що підтверджено довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 320285 від 01.05.2024 року зі строком безстроково.
11.09.2025 року позивач звернувся до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі ДСНС України) з заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. № 975 (в редакції, що діяла на час первинного встановлення 2-ої групи інвалідності).
Однак, відповідно до витягу з протоколу №10 (п.14) засідання комісії з призначення одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту ДСНС від 15 жовтня 2025 року позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р.
Підставою для відмови є те, що створена комісія при ДСНС не розглядає питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р, а також відсутність документів про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.
На виконання ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 р. № 1052 (далі — Положення про ДСНС), Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності.
Пунктом 2 Положення про ДСНС встановлено, що ДСНС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. 
Згідно із пунктом 3 Положення про ДСНС, основними завданнями ДСНС України є: 1) реалізація державної політики у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій, запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням і виконанням вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб; 3) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах; 5) виконання функцій компетентного органу у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки.
Тобто, ДСНС є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту у межах повноважень, передбачених вищезазначеним Положенням про ДСНС та у спосіб, визначений законодавством України.
Відповідно до вимог статей 118-1184 Кодексу цивільного захисту України, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на отримання одноразової допомоги у зв`язку з встановленням відповідного ступеню втрати працездатності, інвалідності чи смерті внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, отриманих у період проходження такої служби чи під час виконання службових обов`язків.
Таке право реалізується шляхом звернення до уповноваженого органу у сфері цивільного захисту із відповідною заявою та пакетом документів, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України – Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2024 р. № 357 (далі — Порядок № 357).
Пунктом 22 Порядку №357 визначено, що рішення про призначення одноразової грошової допомоги приймається в межах видатків, передбачених у державному бюджеті для ДСНС.
Частиною другою статті 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Відповідно до вимог бюджетного законодавства України використання бюджетних коштів не відповідно до видатків є нецільовим використанням таких коштів та порушенням бюджетного законодавства, за яке передбачено цивільно- правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.
Отже, у ДСНС створена комісія по призначенню одноразової грошової допомоги передбаченої Порядком № 357.
При цьому, позивач звертаючись до суду обґрунтовує позов тим, що відповідач має застосовувати при призначені і виплаті одноразової грошової допомоги «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. № 975, суд такі доводи відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 4 п.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до підпункту б) п.1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на час первинного встановлення 2-ої групи інвалідності) одноразова грошова допомога виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Так, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, та осіб, звільнених з військової служби (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає "Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975.
Дія цього Порядку поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах проходять військову службу в Збройних Силах, Держспецтрансслужбі та Національній гвардії за контрактом (крім пунктів 5-9, 13 цього Порядку).
Відповідно до п.2 вказаного Порядку військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби за умов, визначених Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” та указами Президента України.
Суд погоджується з доводами відповідача в частині того, що положення Закону № 2011-XII, Порядку № 975 не можуть застосовуватися, як правовий інструмент у цих спірних правовідносинах, оскільки потрібно чітко розмежовувати категорії осіб, які проходили та проходять військову службу у лавах Збройних Сил колишнього СРСР та на сьогодні у Збройних Силах України, а також осіб, які починаючи з 1996 року по 2005 рік проходили військову службу у військах Цивільної оборони Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.
Порядок № 975, на який посилається позивач у позовній заяві, був розроблений відповідно до частини 2 статті 16-2 та частини 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII. Згідно із частиною 1 статті 3 Закону дія цього Закону поширюється на:
військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Отже, як вже зазначалось, ДСНС є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту у межах повноважень, передбачених вищезазначеним Положенням про ДСНС та у спосіб, визначений законодавством України, а не у сфері оборони, і норми Закону № 2011-XII, Порядку № 975, на нього не поширюються.
Крім того, ст. 23 Закону № 2011-XII встановлено, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Таким чином, Закон № 2011-XII чітко визначає органи, які отримують фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з його реалізацією; ДСНС не належить до таких органів, а отже, не отримує фінансування на виплати згідно з Порядком № 975.
Пунктом 17 Порядку № 975 визначено, що у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку.
Згідно з пунктом 22 Порядку № 975 призначення одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюються Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, розвідувальним органом Міноборони, Службою зовнішньої розвідки та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 27 Порядку № 975 встановлено, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
При цьому застосування вказаних норм в межах даних спірних правовідносин неможливо, оскільки ДСНС не є ані військовим органом, ані правоохоронним органом, кошти на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975 ДСНС в бюджеті не передбачено, в ДСНС відсутня комісія по призначенню одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком № 975, а відтак немає правових підстав здійснювати нарахування та виплати за цим порядком.
Щодо посилань позивача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2026 року у справі №520/25505/25 та практику Верховного Суду (постанова від 10.04.2019 у справі № 822/220/18), доводячи, що довідка командира військової частини від 13.08.1987 №107 є достатнім доказом для встановлення обставин поранення (відсутність стану сп`яніння, вчинення правопорушення тощо), то такі є необґрунтованими, оскільки зазначені правові позиції не є релевантними до обставин цієї справи.
Судова практика Верховного Суду, на яку посилається позивач, сформована у правовідносинах, де відповідачами виступали Міністерство оборони України та його комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, призначених відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975.
Зазначені висновки Верховного Суду стосуються порядку оцінки документів (довідок командирів частин, актів судово-медичного дослідження) саме органами Міністерства оборони або іншими військовими формуваннями, до компетенції яких прямо віднесено застосування Порядку № 975.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, оскільки не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. О. Гончара, буд. 55,м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ38516849) третя особа: Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (с. Ватутіне, Харківський р-н, Харківська обл.,63212, код ЄДРПОУ33879077) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.