Справа №584/47/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2187/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною, 
на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 14 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Токарєва С.М. у м. Путивль Сумської області
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
Представник позивача Сиплива Т.А., діючи від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр»), звернулася до Путивльського районного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 22.05.2025-100001318 від 22.05.2025 у розмірі 99 120 грн, а також понесені судові витрати покласти на відповідача.
Свої вимоги мотивує тим, що 22 травня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем укладено кредитний договір № 22.05.2025-100001318, у вигляді електронного документу із застосуванням електронного підпису, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № 4149-51XX-XXXX-7124, за умовами якого позивач надав йому кредит у розмірі 28 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Всупереч укладеному договору відповідач порушив строки погашення кредиту та процентів, в зв`язку з чим має заборгованість в розмірі 99 120 грн., в т.ч.: 28 000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 51 520 грн. – заборгованості за відсотками, 5 600 грн. заборгованість за комісією за надання кредиту, 14 000 грн. заборгованості по неустойці. Посилаючись на вказане, позивач просить стягнути з відповідача борг в розмірі 99 120 грн. та понесені судові витрати.
Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 14 квітня 2026 року позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 85 120 грн заборгованості за кредитним договором № 22.05.2025-100001318 від 22 травня 2025 року та 2 286 грн 35 коп. витрат по сплаті судового збору при подачі позову, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, позивач та відповідач уклали кредитний договір у формі електронного документу з електронними підписами сторін, із запропонованими умовами якого відповідач ознайомився та погодився, йому були перераховані кредитні кошти. Оскільки відповідач порушив свої зобов`язання, передбачені договором, порушив строки повернення кредиту та сплати нарахованих процентів, внаслідок чого має заборгованість, позовні вимоги у цій частині стягнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас у стягненні з відповідача неустойки необхідно відмовити, оскільки така вимога не підлягає задоволенню, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. З огляду на це вимога про стягнення неустойки у розмірі 14 000 грн задоволенню не підлягає, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 85120 грн заборгованості.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
29 квітня 2026 року представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Сікорська І.С. подала до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Путивльського районного суду Сумської області від 14.04.2026 у справі № 584/47/26 в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ТОВ «Споживчий центр» у задоволенні позову повністю, а також стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду є неправомірними, ґрунтуються на порушенні норм процесуального права, незастосуванні норм матеріального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Відповідач зазначає, що висновок суду про виконання ТОВ «Споживчий центр» своїх зобов`язань за договором кредиту та надання відповідачу грошових коштів не підтверджується матеріалами справи, оскільки суд вважав доведеним факт видачі кредиту за відсутності первинних бухгалтерських документів, прийняв в якості доказу не проведене банком «платіжне доручення», яке не містить номеру картки отримувача та не містить відмітки банку про проведення. Також зазначено, що позивач не надав належних та допустимих доказів перерахування грошових коштів на користь відповідача та доказів наявності заборгованості саме у заявленому розмірі.
Крім того, відповідач вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення процентів, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. На думку відповідача, позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. Також зазначено, що нарахований позивачем розмір відсотків є явно неспівмірним з сумою основного боргу, становить надмірний та невиправданий майновий тягар для відповідача, порушує принципи добросовісності та розумності, а вимоги про стягнення процентів у сумі 51 520,00 грн задоволенню не підлягають.
Також відповідач зазначає, що суд безпідставно стягнув комісію в сумі 5 600,00 грн, оскільки позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення договору та вимоги про стягнення комісії є нікчемними. Крім цього, відповідач посилається на порушення судом вимог статей 263, 264 ЦПК України та зазначає, що оскаржуване рішення є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки висновок суду про погодження відповідача з розміром процентів не підтверджується матеріалами справи, а допущені судом порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвели до винесення неправильного рішення по справі.
Щодо подання відзиву на апеляційну скаргу
 
ТОВ «Споживчий центр» не скористалося наданим йому частиною 1 статті 360 ЦПК України правом подати відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом апеляційної інстанції. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Водночас, відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
 
22 травня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1 був укладений електронний кредитний договір № 22.05.2025-100001318, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта); заявки кредитного договору № 22.05.2025-100001318 (кредитної лінії); відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №22.05.2025-100001318 (кредитної лінії). 
Умовами пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) передбачено:
- позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті (п. 2.3.2);
- позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір (п. 2.3.3);
- позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаних пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом, одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищезазначеному порядку (п. 2.3.6).
У заявці кредитного договору № 04.08.2024-100000783 (кредитної лінії), яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), вказані наступні умови кредитування:
- сума кредиту: 28 000 грн 00 коп. (п. 2 заявки);
- строк, на який надається кредит – 184 днів з дати його надання (п. 3 заявки);
- дата повернення (виплати) кредиту – 21.11.2025 (п. 4 заявки);
- продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту передбачена (п. 5 заявки);
- процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п. 6 заявки).
- комісія, пов`язана з наданням кредиту – 20% від суми кредиту та дорівнює 5600 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту (п. 7 заявки).
Аналогічні умови містяться у відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №22.05.2025-100001318 (кредитної лінії).
Кредитний договір № 22.05.2025-100001318 (його складові заявка кредитного договору № 22.05.2025-100001318 (кредитної лінії) та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №22.05.2025-100001318 (кредитної лінії)) підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором E616. 
Паспорт споживчого кредиту містить інформацію про строк кредитування, нарахування процентів і комісії за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку за кредитом, розмір щомісячної плати процентів, розмір комісії, кінцевий строк повернення тіла кредиту, процентів та комісії.
Згідно з листом № 1-0201 від 02.01.2026 ТОВ «Універсальні платіжні рішення» повідомило, що надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків та що між ним і ТОВ «Споживчий Центр» укладено договір на переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024. Також зазначено, що відповідно до цього договору 22.05.2025 о 14:20:22 було успішно перераховано 28 000,00 грн на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 749075754, із призначенням платежу: «Видача за договором кредиту № 22.05.2025-100001318».
Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором за договором № 22.05.2025-100001318 від 22.05.2025 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 99 120,00 грн та складається з основного боргу по тілу кредиту у розмірі 28 000,00 грн, боргу по відсоткам у розмірі 51 520,00 грн, боргу по комісії у розмірі 5 600,00 грн, борг по штрафним санкціям (неустойка) 14 000,00 грн. Проценти нараховані у період з 22.05.2025 по 21.11.2025 (184 дні).
Згідно довідки секретаря судового засідання матеріали цивільної справи № 584/47/26 сформовано у змішаному форматі. Додатки до позовної заяви внесені до АСДС та зберігаються на центральному сховищі в електронній формі.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
-електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
-електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
-аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У силу частини 1 статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично – у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 (провадження № 61-11504св21).
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
При вирішенні спору судом враховується, що відповідач отримав кредитні кошти, був повідомлений про умови, правила та відсотки банку, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що створило заборгованість.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутності первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту та заборгованості
 
В апеляційній скарзі відповідач посилається на недоведеність позивачем факту надання кредитних коштів та розміру заборгованості належними і допустимими доказами, а також на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права під час оцінки доказів.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апеляційної скарги та відхиляє їх з таких підстав.
За встановленими у справі обставинами кредитний договір між сторонами укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису.
Від імені відповідача через особистий кабінет на вебсайті позивача було подано заявку на отримання кредиту та здійснено акцепт запропонованих умов кредитування. Доступ до особистого кабінету позичальника забезпечується після проходження авторизації шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем на номер мобільного телефону позичальника у вигляді SMS-повідомлення. Такий одноразовий ідентифікатор відповідно до частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» має юридичне значення засобу ідентифікації особи та підтвердження її волевиявлення.
З інформаційного повідомлення позичальника вбачається, що ним було зазначено контактний номер телефону НОМЕР_2 . Саме на вказаний номер кредитодавцем було надіслано SMS-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який надалі використано для підтвердження укладення кредитного договору в електронній формі.
Матеріалами справи підтверджується, що кредитний договір № 22.05.2025-100001318 підписано відповідачем із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е616, що свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на прийняття умов договору та його укладення.
Суд також враховує, що кредитний договір містить персональні дані відповідача, зокрема відомості про місце проживання, реквізити паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків. Зазначені відомості дають можливість ідентифікувати особу позичальника та не є загальнодоступними. 
Будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитний договір був укладений від імені відповідача іншою особою без його волі чи відома, матеріали справи не містять.
Крім того, у кредитному договорі зазначено номер електронного платіжного засобу у маскованому вигляді – 4149-51XX-XXXX-7124. Враховуючи, що відомості про реквізити банківської картки належать до банківської таємниці, їх зазначення у договорі є додатковим підтвердженням того, що відповідні дані були надані відповідачем або стали відомі позивачу за його згодою під час оформлення кредиту.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір № 22.05.2025-100001318 від 22 травня 2025 року підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, що підтверджує укладання між сторонами правочину, і такі дії відповідали внутрішній волі відповідача.
На підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів позивачем надано лист № 1-0201 від 02.01.2026 в якому повідомлено, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків та що між ним і ТОВ «Споживчий Центр» укладено договір на переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024. Також зазначено, що відповідно до цього договору 22.05.2025 о 14:20:22 було успішно перераховано 28 000,00 грн на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 749075754, із призначенням платежу: «Видача за договором кредиту № 22.05.2025-100001318».
Доказів того, що на картку 4149-51XX-XXXX-7124 не було перераховано суму у розмірі 28 000 грн, стороною відповідача не було надано.
Відповідачем також не спростовано факту наявності у нього відкритого банківського рахунку та користування карткою 4149-51XX-XXXX-7124.
Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, та, відповідно, не може надати первинні банківські документи, тому надані суду позивачем інформація отримана з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача, довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-0201 від 02.01.2026 апеляційний суд вважає належним та допустимим доказом заборгованості у справі.
Доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем не надано.
Таким чином, відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 28 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у наведеній сумі.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне нарахування процентів та порушення прав споживача
 
В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статті 1048 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 21 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідач вважає безпідставним стягнення процентів у заявленому розмірі, посилаючись на їх нарахування після спливу строку кредитування, неспівмірність суми процентів розміру основного боргу та порушення його прав як споживача фінансових послуг.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апеляційної скарги та відхиляє їх з таких підстав.
У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно до змісту пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою за договором споживчого кредитування визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо. Внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Електронний кредитний договір № 22.05.2025-100001318 укладено 22 травня 2025 року. Відповідно до його умов строк кредитування становить 184 дні з дати надання кредиту, а процентна ставка є фіксованою та становить 1 % за кожен день користування кредитом.
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти нараховані за період з 22 травня 2025 року по 21 листопада 2025 року, тобто за 184 дні та в межах погодженого сторонами строку кредитування. Доказів нарахування процентів після спливу цього строку матеріали справи не містять.
Отже, доводи апелянта про нарахування процентів поза межами строку кредитування спростовуються умовами договору та наявними у справі доказами.
Не заслуговують на увагу й посилання відповідача на надмірність розміру процентів. Укладаючи кредитний договір, відповідач погодився з його істотними умовами, зокрема щодо розміру процентної ставки та порядку нарахування процентів. При цьому проценти, заявлені до стягнення, нараховані відповідно до умов договору протягом погодженого сторонами строку користування кредитом. Будь-яких підстав для висновку про їх нарахування з порушенням умов договору або вимог закону колегією суддів не встановлено.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення нарахованих процентів, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо сплати відповідачем комісії за надання кредиту
 
Відповідно до умов кредитного договору № 22.05.2025-100001318 за надання кредиту встановлено комісію у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 5 600 грн, при цьому з розрахунку заборгованості за вказаним договором станом на 02.01.2026 вбачається, що 22.05.2025 позивачем було нараховано комісію за оформлення кредиту саме у розмірі 5 600 грн, тобто відповідно до погоджених сторонами умов договору.
Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз змісту положень кредитного договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позичальнику та за які встановлена комісія у визначених у цих пунктах розмірах. Позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що положення кредитного договору щодо сплати позичальником комісії за надання, управління та обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Указаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22.
Також апеляційний суд зауважує, що положення договору про надання, управління та обслуговування споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними. Надання кредиту є по суті основним обов`язком кредитодавця за умовами укладеного із споживачем договором, а не послугою, виконання якого не може здійснюватися за окрему плату.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Оскільки положення кредитного договору, якими встановлені умови про сплату позичальником комісії за надання, управління та обслуговування кредиту є нікчемними (в частині встановленої комісії), апеляційний суд на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України вважає за потрібне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Зокрема, сума заборгованості підлягає зменшенню на 5 600 грн (суми нарахованої комісії за надання кредиту).
За таких обставин заборгованість за електронним кредитним договором № 22.05.2025-100001318 від 22 травня 2025 року становить 79 520 грн, з яких: 28 000 грн – заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 51 520 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 375 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно змінити.
Висновки суду щодо судових витрат
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Судом першої інстанції з  ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто 2286 грн. 35 коп. судового збору. 
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (80,23%) необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 2 136,04 грн (2662,40 грн х 80,23% : 100) судового збору, сплаченого в суді першої інстанції. 
Також пропорційно відмовленим позовним вимогам (19,77 %) з позивача на користь відповідача потрібно стягнути 789,53 грн (3993,60 х 19,77 %. : 100)) судового збору, сплаченого в апеляційному суді. 
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною, – задовольнити частково.
Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 14 квітня 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за електронним кредитним договором № 22.05.2025-100001318 від 22 травня 2025 рокуу розмірі 79 520,00 грн, судовий збір сплачений в суді першої інстанції у розмірі 2 136,04 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 789,53 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А.М. Худик	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних