ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/19422/24 пров. № А/857/6704/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Бруновська Н.В., 
суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №380/19422/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди (головуючий суддя Кравців О.Р., м. Львів, спрощене позовне провадження), - 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Львівській області), в якому просив: - визнати противоправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3149-51 Головного управління ДПС у Львівській області від 02.09.2024; - зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області здійснити коригування відомостей в інформаційній системі та в інтегрованій картці платника шляхом виключення відомостей про суму нарахованої недоїмки по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 22500,72 грн., суму штрафів у розмірі 550,84 грн., суму пені у розмірі 1451,45 грн., всього - 24503,01 грн.; - стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 137387,70 грн. (сто тридцять сім тисяч триста вісімдесят сім гривень 70 копійок).
Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначив. 16.05.2019 ГУ ДПС у Львівській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 22500,72 грн. Надалі ГУ ДПС у Львівській області повідомило позивача, що вимога скасована та відкликана з органів державної виконавчої служби. Натомість 05.11.2019 ГУ ДПС у Львівській області винесло нову вимогу на суму 22500,72 грн та рішення від 29.11.2019 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) єдиного внеску в сумі 9256,97 грн. ОСОБА_1 оскаржив вимогу і рішення. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №1.380.2019.007065, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020 позовні вимоги задоволено повністю. Однак ГУ ДПС у Львівській області винесло нову вимогу від 02.09.2024 про сплату заборгованості з єдиного внеску в сумі 22500,72 грн, штрафу в сумі 550,84 та пені в сумі 1451,45 грн. В органах ДПС позивачу пояснили, що попередню вимогу та рішення зі сплати боргу по ЄСВ було скасовано рішенням суду від 18.02.2020 у справі №1.380.2019.007065, однак зміни до інтегрованої картки не внесено, оскільки таке цим судовим рішенням не передбачено. Позивач зазначає, що оскільки дії відповідача є необгрунтованими, недобросовісними, нерозсудливими і несвоєчасними, вказана вимога є протиправною та такою, яку слід скасувати.
Протиправні дії ГУ ДПС у Львівській області спричинили погіршення стану здоров`я позивача, він переживає постійне відчуття несправедливості, розчарування, стурбованості та тривоги. Тривала невизначеність та інші негативні переживання, у тому числі страждання та приниження, зумовили у позивача погіршення сну та фізичного здоров`я, тривалу неможливість виконувати нормально свої посадові обов`язки. Також, вказує, що перебував на лікуванні, а витрати на медичну допомогу лише за 15 днів стаціонарного лікування еквівалентні 30000 грн. Зазначає, що розмір моральної шкоди фактично рівний доходу позивача приблизно за два місяці. Окрім цього, позивач вказав, що у разі задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, такі кошти позивач має намір перерахувати на потреби військової частини.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3149-51 від 02.09.2024. Зобов`язано Головне управління ДПС у Львівській області внести зміни в інтегровану картку ОСОБА_1 зі сплати єдиного соціального внеску, штрафів та пені, нарахованих на цю заборгованість (недоїмку).
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове - про відмову у задоволені позову. Зокрема апелянт зазначив, що вимогу винесено відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. З підстав, наведених у відзиві вважає що рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене на підставі повного і об`єктивного дослідження обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, повністю відповідає завданням адміністративного судочинства, грунтується на засадах верховенства права, а відтак не підлягає скасуванню.
Позивач у відзиві, а апелянт в апеляційній скарзі просять розгляд справи проводити за їх участі в судовому засіданні. 
Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників за наявними матеріалами (в порядку письмового провадження), якщо подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, прийняте в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст. 229, 311, КАС України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, фіксація технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
ОСОБА_1 отримав податкову вимогу від 02.09.2024 №Ф-3149-51, в якій вказано що відповідно до даних інформаційної системи ГУ ДПС у Львівській області за позивачем станом на 30.11.2021 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 24503,01 грн (недоїмка 22500,72 грн, штраф 550,84 грн, пеня 1451,45 грн).
Вважаючи податкову вимогу безпідставною та протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із позовом, в якому також просить стягнути з відповідача моральну шкоду.
Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції дійшов висновку, що в частині задоволених позовних вимог позивач довів правомірність заявленого позову. В частині відшкодування моральної шкоди зазначив, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (надалі Закон України №2464-VI).
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст.2 Закону України №2464-VI).
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону України №2464-VI).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI ).
Згідно п. ч.2 ст.6 Закону України №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу) (ч.12 ст.9 Закону України №2464-VI).
Згідно з частиною 2 статті 2 Закону №2464-VI виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Статтею 25 Закону №2464-VI передбачені заходи впливу та стягнення.
Згідно з частиною 1 цієї статті рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Відповідно до частини 2 та 3 статті 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. 
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначається Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 (далі-Інструкція №449).
За приписами розділу IV Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Відповідно до пункту 7 розділу VІ Інструкції №449 якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).
Під сумою зростання боргу (недоїмки) для цілей цього пункту необхідно розуміти: - позитивне значення різниці між сумою боргу платника за даними інформаційної системи органів доходів і зборів станом на кінець календарного місяця та сумою боргу, зазначеною у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі, зменшене на суму сплат(и) після такого пред`явлення, якщо сума сплат(и) не більша за суму боргу, зазначену у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі; - позитивне значення різниці між сумою боргу платника за даними інформаційної системи органів доходів і зборів станом на кінець календарного місяця та сумою сплат(и) після пред`явлення до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимоги, зменшене на суму боргу, зазначену в такій вимозі, якщо сума сплат(и) менша за суму боргу, зазначену у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі.
Частиною 13 статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.
Судом першої інстанції встановлено, та не спростовано відповідачем, що 27.12.2019 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . 
ГУ ДПС у Львівській області винесено вимогу №Ф-3149-51У від 16.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 22500,72 грн.
ГУ ДПС у Львівській області винесено вимогу №Ф-3149-51У від 05.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 22500,72 грн.
ГУ ДПС у Львівській області винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску №0103235405 від 29.11.2019.
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування цих рішень і Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 18.02.2020 у справі №1.380.2019.007065, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020, позовні вимоги задоволено повністю; визнано протиправними та скасовано вимоги і рішення.
Проте відповідач знову виніс вимогу від 02.09.2024 №Ф-3149-51 про сплату боргу (недоїмки), в якій вказано що відповідно до даних інформаційної системи ГУ ДПС у Львівській області за позивачем станом на 30.11.2021 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 24503,01 грн (недоїмка 22500,72 грн, штраф 550,84 грн, пеня 1451,45 грн).
З доказів у справі судом встановлено, що відповідач виніс нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) за періоди, по яких винесено вимогу №Ф-3149-51У від 05.11.2019, яка визнана протиправною та скасована рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.02.2020, яке набрало законної сили.
Відтак, винесення нової вимоги у 2024 році за тим самим боргом зі сплати єдиного внеску, що входив до скасованої судом вимоги від 2019 року є протиправним.
Як встановлено судом - зменшення суми боргу в ІКП відбулося у зв`язку з виконанням судового рішення від 18.02.2020 про визнання протиправною та скасування вимоги відповідача від 05.11.2019 №Ф-3149-51, а не вимоги від 02.09.2024 №Ф-3149-51. Підстав вважати, що відповідач скасував вимогу від 02.09.2024 у суду немає.
Оскільки суд вказує про протиправність вимоги про сплату боргу (неустойки) від 02.09.2024 повністю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що задоволенню підлягає похідна вимога про коригування відомостей в інтегрованій картці платника - шляхом виключення відомостей про борг по сплаті єдиного внеску, штраф та пеню.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №380/19422/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний