Справа № 357/2131/26
Провадження № 2/357/3543/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

25 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Орєхова О.І.,
за участю секретаря – Кича М.В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ГУНП в Київській області – Усенко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в режимі відеоконференції в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що ним, 20.04.2021 заявлено Білоцерківському районному управлінню поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про те, що службовими особами ТОВ «Строй Добробуд» вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України. Відомості по його заяві про вчинене кримінальне правопорушення внесені слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.04.2021 № 12021111030000760 за ч. 3 ст. 358 КК України. Однак, жодні слідчі дії по кримінальному провадженню до цього часу не проводяться, зокрема, його навіть не визнано потерпілим та не допитано, вилучення документів не проведено, відповідні службові особи підприємства не допитані тощо. Не провівши необхідних слідчих дій, старший слідчий слідчого відділу Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. постановою від 08.03.2022 закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Лише в ході розгляду його скарги слідчому судді, він 19.11.2025 дізнався про закриття кримінального провадження. Після цього, він подав скаргу слідчому судді на постанову про закриття кримінального провадження, яка була задоволена та зазначена постанова слідчого скасована, що підтверджується ухвалою слідчого судді від 10.12.2025. Вказана бездіяльність слідчого Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області щодо не проведення досудового розслідування є незаконною, довго триваючою, оскільки слідчі дії не проводилися протягом п`яти років і не проводяться на даний час. Вказана незаконна бездіяльність відповідачів завдала йому моральної втрати, оскільки він втратив віру у законність і справедливість, що виникло у нього глибокі душевні страждання і психологічний шок, розчарування та відчуття несправедливості, які тривають постійного до цього часу та призвели до порушення його нормальних життєвих, в тому числі службових зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, звертає увагу на те, що він в 2021 році працював і до цього часу працює суддею Оржицького районного суду Полтавської області, що підтверджується довідкою з місця роботи, а не притягнення до кримінальної відповідальності працівників підприємства, які заподіяли йому шкоди вичинивши кримінальне правопорушення, завдають шкоди його діловій репутації, оскільки він не може довести незаконність їх дій. Просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 150 000 гривень ( а. с. 1-3 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 12-13 ) та матеріали передані для розгляду, які отриманні суддею 12.02.2026.
Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Враховуючи перебування головуючого судді на лікарняному з 16.02.2026 по 20.02.2026, в перший робочий день, ухвалою від 23.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 25.03.2026 ( а. с. 17-18 ).
Ухвалою від 25.02.2026 задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання 25.03.2026 та інші судові засідання в режимі відеоконференції з Оржицьким районним судом Полтавської області ( а. с. 19-20 ).
Ухвалою суду від 10.02.2026 задоволено клопотання представника ГУНП в Київській області Устенко А.С. про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 39-40 ).
23.03.2026 судом отримано від Державної казначейської служби України відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх. № 18594, обґрунтовуючи тим, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем. Відповідач 3 жодних прав та інтересів позивача не порушував. Відповідач 3 не погоджується з висновком позивача щодо бездіяльності органу досудового розслідування, що спричинило останньому моральної шкоди, оскільки наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, а відповідно не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди ( а. с. 54-62 ).
24.03.2026 судом отримано від ГУНП у Київській області відзив на позовну заяву, зареєстровано за вх. № 18652, обґрунтований тим, що позивачем не виконаний процесуальний обов`язок щодо доведення факту, обсягу та розміру заподіяної моральної шкоди, як наслідок позовна вимога в дані частині є абсолютно необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Судові рішення про задоволення скарг заявника, який є позивачем у цій справі, на дії ( бездіяльність ) та процесуальні рішення слідчих не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Заявник ( потерпілий ) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями ( бездіяльністю ) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити. Іншого способу захисту прав заявника ( потерпілого ) закон не передбачає. Крім того, сума компенсації, яку вимагає позивач, є необґрунтованою та базується лише на припущеннях, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі ( а. с. 100-106 ).
В судовому засіданні 25.03.2026 позивач ОСОБА_1 підтримав позовну заяву, надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив позов задовольнити, внаслідок неефективного ведення досудового розслідування кримінальної справи та надмірної тривалості кримінального провадження, йому завдано моральних втрат, які він оцінює в розмірі 150 000 грн та які просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
Представник відповідача ГУНП у Київській області Усенко А.С. заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 19.05.2026 ( а. с. 123-129 ).
Ухвалою від 25.03.2026 витребувано з Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження від 21.04.2021 № 12021111030000760 ( а. с. 131-133 ).
Ухвалою судді Орєхова О.І. від 31.03.2026 визнано заяву ОСОБА_1 про відвід судді Орєхова О.І., необґрунтованою та заяву про відвід передано для вирішення питання у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України до канцелярії Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ( а. с. 141-146 ).
Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Сомок О.А. від 03.04.2026, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Орєхова Олега Івановича у справі № 357/2131/26, відмовлено ( а. с. 147-150 ).
01.04.2026 на адресу суду надійшли на виконання ухвали суду від 25.03.2026 матеріали кримінального провадження від 21.04.2021 № 12021111030000760.
В судовому засіданні 19.05.2026 від позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ГУНП у Київській області Устенко А.С. додаткових пояснень не надійшло.
Відповідачі Білоцерківське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Державна казначейська служба України в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать Довідки про доставку електронного документу, отримано 28.03.2026 ( а. с. 136. 137 ).
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Таким чином, відповідачі Білоцерківське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Державна казначейська служба України були належним чином та завчасно повідомленими про дату, час та місце слухання справи.
Заяв та клопотань від вказаних відповідачів на час розгляду справи не надходило.
За вказаних обставин, судом було вирішено про можливість проведення судового засідання за відсутністю відповідачів Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Державної казначейської служби України, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
До того ж, відповідач Державна казначейська служба України висловила свою позицію стосовно позовних вимог позивача надавши відзив.
З урахуванням пояснень позивача, представника відповідача ГУНП у Київській області, досліджених матеріали справи, оглянувших матеріалів кримінального провадження та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 25 травня 2026 року о 17 год. 00 хв. ).
Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, матеріалів кримінального провадження, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
Встановлено, що 16.04.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ТОВ «Строй Добробуд» ( а. с. 4 ).
В зазначеній заяві вказано, що він з метою отримання пільги при оплаті навчання своєї дитини звернувся з заявою до Оржицької ДПІ ГУ ДПС у Полтавській області, але йому було відмовлено у наданні вказаної пільги у зв`язку з тим, що він не повністю задекларував свої доходи. Після отримання з ДПІ відомостей про доходи, від дізнався, що нібито в 2020 році працював в ТОВ «Строй Добробуд» та отримував заробітну плату. Однак, цього не може бути, тому що він на вказаному підприємстві ніколи не працював. Отже, ТОВ «Строй Добробуд» умисно з корисних мотивів ( отримання заробітної плати ) оформило без його відома і без його участі документи на працевлаштування і потім подало податкову звітність про його доходи. В зв`язку з чим, просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування.
Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 21.04.2021 за заявою позивача, органами досудового розслідування внесені відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України за № 12021111030000760 ( а. с. 5 ).
Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2025 провадження по скарзі ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області у кримінальному провадженні № 12021111030000760 від 21.04.2021, закрито ( а. с. 6 ).
Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2025 постанова старшого слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай Володимира Олександровича від 08.03.2022 про закриття кримінального провадження № 12021111030000760 від 21.04.2021, скасована, а матеріали справи повернуто для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021111030000760 від 21.04.2021 ( а. с. 8 ).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що на його користь повинна бути стягнута моральна шкода, оскільки слідчі дії не проводилися протягом п`яти років, вказана незаконна бездіяльність відповідачів завдала йому моральної втрати, оскільки він втратив віру у законність і справедливість, що виникло у нього глибокі душевні страждання і психологічний шок, розчарування та відчуття несправедливості, які тривають постійного до цього часу та призвели до порушення його нормальних життєвих, в тому числі службових зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).
Верховний Суд сформував сталий підхід про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, але пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 464/2225/22).
Таким чином, відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).
Таким чином, доводи відповідача Державної казначейської служби України, викладені у відзиві щодо її неналежності є безпідставними.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. 
Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Виходячи з цього особливої уваги потребує аналіз злочинів проти найцінніших людських благ життя та здоров`я, оскільки в кримінально-правовому аспекті ці посягання визнаються одними з найнебезпечніших.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Стягнення моральної шкоди за бездіяльність органів досудового розслідування (слідчих, прокурорів) можливе на підставі ст. 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України та Закону № 266/94-ВР. Відшкодування здійснюється державою (через Держказначейство) незалежно від вини конкретного посадовця, якщо тривала бездіяльність (наприклад, не внесення заяви в ЄРДР, не проведення слідчих дій) спричинила душевні страждання, порушення нормальних життєвих зв`язків чи шкоду репутації.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади або органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.
Відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку представляють органи, що мають для цього достатню компетенцію. На це вказав Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2024 року у справі №522/10157/20 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб при проведенні досудового розслідування (неефективне розслідування).
Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.
Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування кримінального правопорушення.
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).
Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 1 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 1 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 1 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.
З оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 12021111030000760 від 21.04.2021 судом встановлено наступне.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12021111030000760, відомості про яке внесено до ЄРДР 21.04.2021, розпочато 22.04.2021, про що в матеріалах кримінального провадження свідчить повідомлення старшого слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. 
Слідчим СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. 01.06.2021 винесено постанову про проведення процесуальних дій на іншій території та доручено Лубенському районному відділу поліції ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні № 12021111030000760 від 21.04.2021 провести слідчі ( розшукові) дії, а саме: вручити пам`ятку та допитати в якості потерпілого ОСОБА_1 , в ході допиту з`ясувати обставини вчиненого злочину, отримати від останнього підтверджуючи копії документів.
Крім того, вказаним слідчим винесено Доручення, яким просив доручити оперативним працівникам Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області встановити та допитати в якості свідка директора ТОВ «Строй Добробуд» з приводу працевлаштування на вказане підприємство ОСОБА_1 , отримати від них копії документів про працевлаштування ОСОБА_1 , встановити та допитати в якості свідка бухгалтера ТОВ «Строй Добробуд» з приводу нарахування заробітної плати ОСОБА_1 .
Матеріали даного кримінального провадження не містять відомостей про виконання постанови слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. від 01.06.2021 про проведення процесуальних дій на іншій території, а саме вручення пам`ятки та допит в якості потерпілого ОСОБА_1 .
Згідно рапорту оперуповноваженого СРЗПО ВКП Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Ярослава Вороніна, місце знаходження ТОВ «Строй Добробуд» та їхніх посадових осіб встановити не представилось можливим.
Інші матеріали кримінального провадження містять відомості про вчинення слідчим процесуальних дій по виявленню ТОВ «Строй Добробуд». 
Після чого, постановою слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. від 08.03.2022, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12021111030000760 від 21.04.2021 було закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.
Вказана постанова слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Урожай В.О. від 08.03.2022, ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2025 була скасована, а матеріали справи повернуті для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021111030000760 від 21.04.2021.
В зазначеній постанові слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.12.2025 встановлено, що старшим слідчим при закритті кримінального провадження не дотримано вимог закону, постанова не містить всебічного, повного та неупередженого дослідження і оцінки слідчим показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності, винесена на підставі не повно проведеного слідства, без всебічного, повного, об`єктивного дослідження даних. З досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим не проведено такий обсяг необхідних слідчих дій, які в свою чергу дають підстав для закриття кримінального провадження, що свідчить про неповноту проведеної перевірки. Зазначене свідчить про не дотриманість слідчим вимог ст. с. 91-94 КПК України щодо збирання доказів, оцінки вже наявних доказів, не дотриманість вимог ст. 9 КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, наданням їм належної оцінки, а тому має місце невідповідність винесеної ним постанови вимогам ст. 110 КПК України. 
До того ж суд звертає увагу, що позивача, як потерпілого у кримінальному провадженні № 12021111030000760 від 21.04.2021, допитано лише 14 квітня 2026 року, про що в матеріалах кримінального провадження міститься відповідний протокол та відібрано у останнього експериментальні зразки підпису, тобто, майже через п`ять років.
Тобто, на сьогодні вказане досудове розслідування триває більше 5 років.
Отже, на час розгляду даної цивільної справи, досудове розслідування кримінального провадження № 12021111030000760 від 21.04.2021, в якому позивач є потерпілим триває, становить більше п`яти років, що свідчить про надмірну його тривалість, і не закінчено ні закриттям кримінального провадження, ні направленням до суду обвинувального акта, тому суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування та наявністю протиправних дій органу досудового розслідування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування, викладені також у постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 641/2476/17 (провадження № 61-496св18), від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18).
Зокрема, у справі № 641/2476/17-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач протягом чотирьох років був вимушений неодноразово звертатися до органів прокуратури, суду з відповідними скаргами, заявами, внаслідок чого було порушено його звичайний ритм життя. Крім того, систематичною бездіяльністю органів прокуратури, встановленою на підставі ухвал слідчих суддів, позивачу спричинена моральна шкода, тому, виходячи із принципу розумності і справедливості, обґрунтованим є відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн.
У справі № 638/6363/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що позивач довів тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою (з 2013 року), неодноразове винесення слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження у спосіб, який демонструє заявнику ігнорування його доводів. Вказані обставини свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди, судами визначено її розмір (5 000,00 грн) відповідно до характеру та розміру душевних страждань позивача, виходячи із вимог розумності, виваженості і справедливості.
У справі № 646/7015/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважав, що суд першої інстанції, встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір (7 000,00 грн) відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимог виваженості, розумності і справедливості.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, викладені також у постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-7930св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року у справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року у справі № 201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 (провадження № 61-250св24).
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.
При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) («Burdov v. Russia» (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».
Оскільки досудове розслідування, в якому позивач є потерпілим, становить на час розгляду справи більше п`яти років, що свідчить про надмірну його тривалість, і не закінчено ні закриттям кримінального провадження, ні направленням до суду обвинувального акта, враховуючи, що позивач звертався до суду, в тому числі зі скаргою на бездіяльність слідчого Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, тому суд у цій справі вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування.
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» («Romashov v. Ukraine»), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Водночас потерпілий зобов`язаний зазначити в позові, у чому полягає моральна шкода, якими критеріями він керувався, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це може бути підтверджено.
При цьому остаточно визначає розмір моральної шкоди, яка була заподіяна потерпілому, винятково суд. Так, у постанові ВС від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові ВС від 23.03.2022 у справі № 127/35822/21, постанові ВС від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням:
характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо);
стану здоров`я потерпілого; 
тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; 
ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вже зазначалося, встановлення розумного розміру відшкодування моральної шкоди є прерогативою суду, тому зменшення позовних вимог цілком можливе.
Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 5 000 гривень.
Суд констатує, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалості та тяжкості, вимушених змін у його житті, вимог розумності та справедливості, є достатнім і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.
При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 5 000 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди є такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.
Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 “Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Так, касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц дійшов до висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яка визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою.
При зверненні до суду з даним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору, оскільки має інвалідність 2 групи, що підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням серії НОМЕР_1 , яке видано 05.03.2003 на ім`я ОСОБА_1 ( а. с. 10 ).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).
Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги останнього підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 244, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 353-355 ЦПК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 “Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції України в Київській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 ( п`ять тисяч ) гривень на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса6 НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );
Відповідач: Білоцерківське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Привокзальна, 3, ЄДРПОУ: 40108616 );
Відповідач: Головне управління Національної поліції України в Київській області ( адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ЄДРПОУ: 40108616 );
Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України ( адреса місцезнаходження: 01104, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ЄДРПОУ: 37567646 ).
Повний текст судового рішення виготовлено 25 травня 2026 року з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України. 

Суддя 	О. І. Орєхов