Справа № 495/1609/25
Провадження № 2/947/542/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,
за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.
представника позивача – адвоката Єфіменко Н.В.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Міністерство оборони України, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина - 
ВСТАНОВИВ:
До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, діючи в інтересах ОСОБА_1 , як її представник, заходами електронного суду 12.03.2025, звернулася адвокат Єфименко Наталя Василівна із позовом в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.08.25 року справу з посиланням на положення ст. 27 ЦПК України направлено до Київського районного суду м.Одеси для розгляду за підсудністю.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..
Ухвалою суду від 27.10.25 року, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 24.11.25 року зобов`язано Службу у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради та Білгород-Дністровську міську раду Одеської області як орган опіки та піклування надати суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та на час виготовлення висновку провадження у справ було зупинено.
11.02.26 суду надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто підстави, що слугували зупиненню провадження відпали, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 25.02.26 поновлено провадження у справі.
В матеріалах справи, як додатком до висновку опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 11.02.26 №02-11/29/8124/742 міститься відзив ОСОБА_2 на позовну заяву.
04.03.26 заходами електронного суду представником позивача надано суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерство оборони України.
Ухвалою суду від 19.03.2026 клопотання про залучення третій особи Міністерство оборони України було задоволено. 
Ухвалою суду від 14.04.2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Єфименко Н.В. про відвід судді Луняченко В.О. головуючого по даної цивільної справі.
Так як заява про відвід була подана через систему «Електронний суд» 14.04.2026, менш ніж за три робочих дні до судового засідання яке було призначено на 16.04.2026, тому вирішувалось судом, який розглядає справу, без передачі для вирішення іншому складу суду.
Підготовче засідання було закінчено 16.04.2026 із призначенням розгляду справи по суті. 
Ухвалою від 12.05.2026 , іншим складом суду визначеним у порядку вимог ст. 33 ЦПК України, відмовлено у задоволенні заяви позивачці про відвід судді Луняченко В.О. головуючого по даної цивільної справі.
У судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволені позову з підстав того що відповідач, з моменту розірвання шлюбу у 2012 році, самоусунувся від виховання дитини та піклування про її фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовки до самостійного життя, не виконуючи батьківських обов`язків, та навіть не спілкувався із дитиною. Сторона зазначила що жодних перешкод у спілкуванні мати не чинила, відповідач який знає номер телефону позивачці весь цей час жодних намагань спілкування не проявляв та звернувся один раз лише за для отримання документі про народження сина які були необхідні для відстрочки від мобілізації. Також позивачка пояснила що звернення із позовом до суду було здійснено само за проханням сина, який наполягав на позбавленні відповідача батьківських прав відносно нього. 
Відповідач заперечував проти заявлених вимог та обґрунтовував свою позицію тим, що він сплачував аліменти визначені рішенням суду , спочатку, у перші місяці після розлучення, намагався спілкуватись із дитиною придбавши сину для спілкування мобільний телефон та намагаючись забирати дитину до себе на вихідні, але після того як дитини заявила що у неї є інший батько а забирати дитину самостійно було складно , він припинив спілкування щоб не травмувати дитину. Відповідач під час проведення засідання органу опіки та піклування висловлював намір налагодити відносини із сином, але у судовому засіданні було з`ясовано що жодних реальних намірів для спілкування не здійснювалось і зі слів відповідача його незгода із позовом ніяк не пов`язана з необхідністю мати підстави для відстрочки від мобілізації. 
Опитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив що не сприймає відповідача як батька взагалі, не пам`ятає жодного намагання спілкування, як і надання телефону, не бажає щоб юридично він залишився його батьком, враховуючи що вважає своїм батьком вітчима, та обурений тим, що , на його думку, заперечення відповідача проти позову пов`язані лише з тим, що наявність такого батьківства , з урахуванням наявності у відповідача двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, надає йому можливість отримувати відстрочку від мобілізації , хоча мати (позивачка) та вітчим є військовослужбовцями. 
Від третій особи – органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області подана заява про розгляд справи без їх участі з урахуванням наданого висновку від 05.12.2025 р. 
Від третій особи - Міністерства оборони України заяв по суті справи та клопотань не надходило. 
Як встановлено судом сторони з 17 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 16 листопада 2012 року у справі №1505/9030/2012. 
Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилась спільна дитина ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 лютого 2013 року у справі №1505/9848/2012 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнути аліменти на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 450 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до повідомлення про суму заборгованості по аліментах , складеної Великомихайлівським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) , станом на 26.02.2025 у ОСОБА_2 по сплаті аліментів на ОСОБА_3 , нарахована заборгованість у розмірі 54 524,50 грн., що у сукупному розмірі платежів складає 45 місяців. 
Згідно довідки від 03.11.2025 року виданої Великомихайлівським міжрайонним відділом державною виконавчою службою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) на момент видачі довідки ОСОБА_2 не має заборгованості по сплаті аліментів та сплачує аліменти щомісячно у добровільному порядку. 
26.07.2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , та після укладення шлюбу змінили прізвище на ОСОБА_7 . 
Відповідно довідки з місця проживання та склад сім`ї ОСОБА_1 , проживає разом з чоловіком ОСОБА_6 , та дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). 
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правовідносини пов`язані із виконанням та позбавленням батьківських прав врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Законом України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" (далі - Закон № 2402-III). 
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону № 2402-III)забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі « Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
За змістом постанови від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 Об`єднана палата касаційного цивільного суду в складі Верховного суду , прийшла до висновку , що тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Також у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №311/563/20 Верховний Суд прийшов до правового висновку про те, що ґрунтовними підставами для висновку що задоволення позову про позбавлення батька батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини є встановлення що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.
Також у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19 зазначено що, позбавлення батьківських прав відповідачів відповідає інтересам малолітньої дитини, так як відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показують поганий приклад і створюють небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 05.02.2026 року у справі № 333/6512/24 урахування думки дитини щодо її життя передбачає стаття 12 Конвенції з прав дитини, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Таким чином за для вирішення питання про можливість позбавлення батьківських прав батька суд повинен встановити як формальну наявність ухилення від виконання своїх обов`язків так і присутність у цьому винної поведінки батька що з у сукупності та з урахуванням найкращих інтересів саме дитини дозволяє прийти до відповідного висновку. 
У даному випадку сам факт наявності формальних підстав ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , на думку суду, є доведеними належними та допустимими доказами і фактично не заперечується самим відповідачем. 
З пояснень позивачки, відповідача та дитини, можливо впевнено констатувати що після розлучення у 2012 році, коли дитині було два роки, після нетривалого часу можливого спілкування , саме батько самостійно вирішив перестати взагалі спілкуватись із дитиною , піклуватись її вихованням та розвитком тобто почав ухилятись від обов`язків батька відносно дитини. 
Посилання відповідача про наявні складності у спілкуванні – дворічна дитина не бажала з ним спілкуватись та були складнощі у забиранні дитини , так як сам батько проживав окремо , не можуть вважатись поважними причинами такого ухилення , якщо батько дійсно вважав за необхідними виконувати свої обов`язки. 
Що стосується наявності винної поведінки судом, враховується ставлення самого відповідача до власних обов`язків, а саме – самостійне прийняття рішення про фізичне дистанціювання та емоційне відсторонення від малолітньої дитини яка знаходилась у самому вразливому періоді життя та ще і перекладання відповідальності за це то на саму дитину – який у віці двох років начебто зазначав про небажання спілкування або на мати яка не погоджувалась самостійно привозити та(або) забирати дитину з місця проживання відповідача. Також , заяви відповідача що мати дитини перешкоджала спілкування не було підтверджено жодним доказом або , навіть, намаганням будь якого доведення часу та місця такої перешкоди та відсутності доказів намагання батька через відповідні судові або позасудові ( орган опіки та піклування) способи захищати власні батьківські права, що ,на думку суду, свідчить лише про навмисне намагання відповідача скласти враження про наявність у нього перешкод у спілкування з дитиною. 
Сам факт сплати відповідачем аліментів у розмірі встановленим судом , жодним чином не свідчить про якісь намагання виконувати обов`язку батька так як вказані зобов`язання стягуються не у добровільному ( шляхом наявної домовленості між батьками) а у примусовому порядку. 
Таким чином суд вважає доведеними як факт свідомого нехтування батьком власних батьківських обов`язків у вигляді ухилення батька від спілкування із дитиною взагалі, піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, так і наявність винної поведені батька яка призвела до даного нехтування та ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Щодо дотримання балансу інтересів між інтересами дитини та інтересами батька суд визначає, що згідно висловленої позиції дитини, яка у віці 15 років, на думку суду, має критичне ставлення до всіх обставин її життя та впевнено та недвозначно висловила, як під час розгляду питання органом опіки та піклування так і у судовому засіданні, своє ставлення про відсутність будь якого ознаки спорідненості між ним та відповідачем, якого він не вважає батьком так як в його житті всі батьківські обов`язки виконувала та виконує його вітчим якого він і вважає своїм батьком та наявність багаторічного власного бажання щоб відповідач позбувся права вважати себе його батьком. 
У сукупності вказані обставини надають суду можливість прийти до висновку що заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 є доведеними та обґрунтованими а також відповідатиме інтересам дитини , що є підставою для задоволення позову. 
Крім того, за для визначення балансу інтересів між дитиною та батьком також визначає, що згідно зі статтею 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо зміниться поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, тобто позбавлення батьківських прав судом не зазначає не зворотної втрати звязку з дитиною для батька який дійсно бажає налагодити взаємовідносини та розуміє власні батьківські обов`язки. 
Згідно висновку №02-11/29/8124 від 05.12.2025 виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, як орган опіки та піклування, заключає що не можливо встановити доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У самому висновку відсутні обґрунтування вказаного рішення , є лише перелік встановлених обставин , які відповідають обставинам встановленим судом під час розгляду справи а також зазначено що у діях ОСОБА_2 наявні ознаки ухилення від виховання дитини та нехтування ним своїх обов`язків щодо дитини, однак враховуючи що він заперечує проти позбавлення прав встановити доцільність позбавлення не можливо. 
Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Встановлені під час розгляду справи обставини а також з`ясоване судом ставлення самого відповідача до власних батьківських обов`язків , наявність його винної поведінки при свідомому нехтуванню батьківськими обов`язками що привело до спрямованого фізичного дистанціювання та емоційне відсторонення батька від малолітньої дитини яка вважає своїм батьком іншу людину, відсутність фактичних проявів з боку відповідача направлених на налагодження взаємовідносин із сином та ставлення самої дитини яка рішуче заявляє про небажання збереження юридичної спорідненості та не прийняття відповідача як батька, дозволяє суду не погодитись із даним висновком. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ: 
Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області ( код ЄДРПОУ 04056799, Одеська обл.., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56) та Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ 00034022, м. Київ, пр-т Повітряних Сил, буд. 6) про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина.
Позбавити ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) батьківським прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. 
Повний текст рішення складено 25.05.2026.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          В. О. Луняченко