Справа № 466/5215/25 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т 
Провадження № 22-ц/811/3373/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 травня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором надання позики,

встановив:
02.06.2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 (після зміни прізвища – ОСОБА_1 ) заборгованість за договором №0937017001 від 26.10.2019 року в розмірі 39497 грн. 22 коп., понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу у розмірі 13000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 26.10.2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_3 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001, відповідно до умов якого, кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн., в межах строку дії договору – 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту, не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. 
Після підписання пропозиції оферти на отримання 4 траншу, згідно анкети-заявки №0937017001 від 07.03.2020 року, ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 3030 грн. строком на 30 днів з можливістю користування кредитом протягом трьох років.
14.07.2021 року укладено договір №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001.
10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001. 
Відповідачка своїх обов`язків за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого за нею обліковується заборгованість у розмірі 53654 грн. 91 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 3030 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 50624 грн. 91 коп.
Проте, позивач просить стягнути лише заборгованість у розмірі 39497 грн. 22 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 3030 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 36467 грн. 22 коп.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором №0937017001 від 26.10.2019 року у розмірі 39497 грн. 22 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. 
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила його змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості до 4143 грн. 52 коп., та скасувати рішення в частині стягнення з неї витрат на правову допомогу та судового збору і стягнути з ТОВ «Коллект Центр» на її користь витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 6000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633 грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не перевірив належним чином розрахунок заборгованості, зокрема, не врахував, що за умовами договору та заявки-анкети від 07.03.2020 року процентна ставка за користування кредитом становить 1,225% на день, а не 1,75%, яка фактично є пенею. Оскільки строк користування четвертим траншем у розмірі 3030 грн. обмежений 30 календарними днями (до 05.04.2020 року), тому нарахування процентів після цього строку є неправомірним, а вказана позивачем ставка 1,75% застосовується лише як відповідальність за прострочення. 
Крім того, посилається на положення щодо позовної давності (один рік до вимог про стягнення неустойки) та щодо звільнення від сплати пені на підставі п.п.15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у зв`язку із карантином COVID-19 та воєнним станом, а також на неспівмірність заявлених процентів, які в 12 разів перевищують суму тіла кредиту.
Вказує на відсутність належних доказів надання правничої допомоги позивачу адвокатом, оскільки договір укладено з ФОП, а не з адвокатом. 
27.11.2025 року позивач ТОВ «Коллект Центр» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
Зазначає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано стягнув заборгованість, оскільки договором передбачено строк дії договору 36 місяців (до 25.10.2022 року), протягом яких позичальник має право користуватися кредитними коштами з нарахуванням процентів, а наведений позивачем розрахунок здійснено саме в межах цього трирічного строку. 
Звертає увагу, що умови договору (п.п.1.2, 1.6, 1.7) чітко визначають процентну ставку 1,75% за користування кредитом, яка не є пенею чи неустойкою, а тому посилання апелянта на застосування позовної давності (один рік) та на звільнення від сплати штрафних санкцій через карантин та воєнний стан є безпідставними. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21.04.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 01.05.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26.10.2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 (далі – договір надання позики).
Відповідно до умов договору позики, кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн. та максимальною процентною ставкою, яка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості – 1,75%, в межах строку дії договору – 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту, не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами.
Договір надання позики №0937017001 від 26.0.2019 року зі сторони ОСОБА_3 підписано одноразовим ідентифікатором ключа (електронний підпис) 5d7wlg.
Після підписання договору, ОСОБА_3 надано кредит чотирма траншами, а саме: 26.10.2019 року – 1400 грн., 03.02.2020 року – 2600 грн., 05.02.2020 року – 2600 грн., кожен з яких вона повернула разом з нарахованими їй процентами, окрім кредиту, наданого четвертим траншем 07.03.2020 року в розмірі 3030 грн.
14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001 до ОСОБА_3 
10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001 до ОСОБА_3 . 
Згідно наданого ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за договором №0937017001, станом на 10.01.2023 року розмір заборгованості становить 53654 грн. 91 коп., з яких: 3030 грн. – заборгованість по основній сумі кредиту (тіло кредиту), 25756 грн. 19 коп. – заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги первісним кредитором, 24868 грн. 72 коп. – заборгованість за нарахованими процентами після дати відступлення права вимоги нараховані новим кредитором, станом на 10.01.2023 року.
Згідно наданого ТОВ «Коллект Центр» розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за договором №0937017001, станом на 20.05.2025 року, загальний розмір заборгованості становить 53654 грн. 91 коп. 
Водночас, ТОВ «Коллект Центр» визначено, що загальна заборгованість до стягнення за договором станом на 20.05.2025 року складає 39497 грн. 22 коп., з яких: 36467 грн. 22 коп. – заборгованість за процентами, 3030 грн. – заборгованість за тілом кредиту. 
З наданого розрахунку вбачається, що проценти нараховувались за ставкою 1,75% в день від суми кредиту.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року відповідачкою підписано електронним підписом 5d7wlg.
З довідки про ідентифікацію вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з якою укладено договір №0937017001 від 26.10.2019 року, 07.03.2020 року ідентифікована ТОВ «Інфінанс» за допомогою одноразового ідентифікатора 0r9j1l, відправленого на номер телефону, вказаний відповідачкою.
ОСОБА_3 07.03.2020 року з метою отримання четвертого траншу кредиту заповнила заяву-анкету на отримання кредиту на наступних умовах: сума кредиту – 3030 грн., термін кредиту – 30 днів, а також зазначено реквізити банківської платіжної картки.
07.03.2020 року ТОВ «Інфінанс» на заяву ОСОБА_3 щодо надання їй четвертого траншу кредиту запропонувало останній отримати такий кредит в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року на наступних умовах:
розмір кредиту (траншу) – 3030 грн.;
строк користування кредитом (траншем) – 30 днів;
строк дії договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року – 3 роки;
процентна ставка 1,225% за один день користування кредитом;
річна процентна ставка – 447,125%;
загальна вартість кредиту у грошовому вираженні – 1114 грн.;
реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) – 447,125%.
07.03.2020 року ОСОБА_3 підписала акцепт оферти від 07.03.2020 року на отримання четвертого траншу кредиту згідно заяви-анкети №2628604289 від 07.03.2020 року в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року, на вищезгаданих умовах.
Відповідач не заперечує факту підписання нею вищезгаданих договорів.
Колегія суддів звертає увагу, що договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року містить обмеження щодо максимальної процентної ставки 1,75% в день на суму фактичного залишку заборгованості та обмеження щодо максимального строку (кількості календарних днів користування кредитом (траншем)). 
Окрім цього договором передбачено строк його дії – 36 календарних місяців.
Під час отримання четвертого траншу кредиту, ОСОБА_3 та ТОВ «Інфінанс» погодили розмір процентної ставки – 1,225% за один день користування кредитом, без жодних застережень, що після спливу 30 денного строку користування кредитом (траншем) процентна ставка може бути збільшена до 1,75%.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після надання ОСОБА_3 07.03.2020 року четвертого траншу кредиту в розмірі 3030 грн. нарахування процентів у період з 08 березня по 06 квітня 2020 року здійснювалося за процентною ставкою – 1,225% за один день користування кредитом, а з 07.04.2020 року по 10.01.2023 року нарахування процентів здійснювалося за ставкою – 1,75% за один день користування кредитом і загальний розмір нарахованих процентів станом на 10.01.2023 року склав 50624 грн. 91 коп.
Колегія суддів не погоджується з нарахованим розміром заборгованості за процентами, оскільки таке нарахування здійснювалося за процентною ставкою в розмірі, який не був погоджений між відповідачкою та первісним кредитором.
Відповідачкою та первісним кредитором ТОВ «Інфінанс» під час отримання четвертого траншу кредиту було погоджено розмір процентної ставки за один день користування кредитом, а саме 1,225%, позаяк, їй з 07.04.2020 року нараховувалися проценти за користування кредитом в день за ставкою – 1,75%. 
З моменту укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року, відповідачці надано право користуватися кредитними коштами протягом 36 календарних місяців з дати укладення договором (п.1.7 договору).
Пунктом 2.3 договору передбачено, що товариство (ТОВ «Інфінанс» – первісний кредитор) має право на відступлення права вимоги за даним договором будь-кому без згоди на це позичальника.
Частинами 1 та 2 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.
Відповідно до ст.ст.1080, 1084 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.
14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001 до ОСОБА_3 .
Пунктом 2.3 договору факторингу передбачено, що за цим договором клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрі боржників.
Згідно додатку №3 до договору факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 року, який є реєстром боржників до цього договору, ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до ОСОБА_3 в сумі 28786 грн. 19 коп., з яких: 3030 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 25756 грн. 19 коп. – заборгованість по процентам.
10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №0937017001 до ОСОБА_3 . 
Згідно додатку №3 до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, який є реєстром боржників до цього договору, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до ОСОБА_3 в сумі 53654 грн. 91 коп., з яких: 3030 грн. – сума заборгованості за основним зобов`язанням, 50624 грн. 91 коп. – сума заборгованості по процентами.
Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» є правонаступником кредитора ТОВ «Інфінанс» за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_3 .
Враховуючи наведене, нові кредитори, які набули право вимоги до відповідачки за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року, після відступлення 14.07.2021 року такого права первісним кредитором новому кредитору – ТОВ «Вердикт Капітал» в сумі 28786 грн. 19 коп., з яких: 3030 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 25756 грн. 19 коп. – заборгованість по процентам, згаданий кредитор та нові кредитори не в праві вимагати від ОСОБА_2 стягнення заборгованості за цим договором в більшому розмірі, оскільки ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до ОСОБА_3 виключно в сумі 28786 грн. 19 коп., з яких: 3030 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 25756 грн. 19 коп. – заборгованість по процентами, які були нараховані в період з 08.06.2020 року по 14.07.2021 року.
В той же час, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок нарахованих процентів у цей період, оскільки вони частково нараховувалися за процентною ставкою 1,75%, позаяк, повинні були нараховуватися за ставкою 1,225%.
Так, у період з 07.03.2020 року по 14.07.2021 року ОСОБА_2 користувалася отриманим кредитом в розмірі 3030 грн. протягом 494 днів. Протягом цього періоду первісний кредитор мав право нараховувати позичальнику проценти за користування кредитом за ставкою 1,225% в день, в зв`язку з чим, заборгованість по процентам за цей період має становити 18336 грн. (3030 грн. х 1,225% = 37,1175 х 494 дн.).
Після відступлення ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до ОСОБА_3 в частині конкретних сум заборгованості, він, як новий кредитор, не мав права здійснювати нарахування ОСОБА_3 процентів за користування кредитом.
На згадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, тому оскаржуване рішення необхідно змінити, зменшивши розмір стягуваної заборгованості з 39497 грн. 22 коп. до 21366 грн., за рахунок зменшення розміру стягуваних процентів: з 36467 грн. 22 коп. до 18336 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що проценти за користування кредитом не є неустойкою, тому правила про зменшення (ст.551 ЦК України) не застосовуються. 
Відповідачка помилково ототожнює проценти за правомірне користування кредитом зі штрафними санкціями. 
Відповідно до ст.1048 ЦК України, проценти за кредитом є платою за користування грошовими коштами, а не мірою відповідальності за порушення зобов`язання. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 року в справі №912/1120/16 чітко розмежувала правову природу цих понять, зазначивши, що регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України (плата за кредит) та охоронна норма ч.2 ст.625 ЦК України (відповідальність) мають різну правову природу.
Оскільки позивач не нараховував жодних штрафних санкцій, а вимагав виключно договірні проценти, підстави для їх зменшення, як просить відповідачка, відсутні.
Також колегія суддів звертає увагу, що договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0937017001 від 26.10.2019 року з урахуванням умов погодження четвертого траншу кредиту, не містить умов, які б свідчили про його несправедливість у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи апеляційної скарги не містять жодних доказів того, що умови договору про розмір процентів, а саме 1,225% в день від суми кредиту, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав сторін або завдають шкоди споживачеві. Сам по собі високий розмір процентів, за умови, що позичальник був про нього проінформований до підписання договору, не є підставою для визнання умови несправедливою.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову – на відповідача,  у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12.09.2019 року, постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26.05.2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08.06.2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08.06.2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №345/136/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії», щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 в суді першої інстанції надавала ТОВ «Коллект Центр» юридичну допомогу на підставі укладеного між ними договору №02-09/2024-7 від 02.09.2024 року.
Згідно даних єдиного реєстру адвокатів України, Корнійчук Я.П. є адвокатом.
Згідно поданої заяви на надання юридичної допомоги №25 від 01.04.2025 року та витягу з акта №8 про надання юридичної допомоги від 30.04.2025 року, ОСОБА_4 надано ТОВ «Коллект Центр» наступні послуги: усна (з вивченням документів) – 2 год., ціна – 4000 грн.; позовна заява – 3 год., ціна – 9000 грн.
Представник відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 в поданому відзиві на позовну заяву заперечила проти заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу.
Враховуючи детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом зі сторони позивача, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги в даній справі, суд першої інстанції не врахував, що частина таких витрат не є необхідними, зокрема: послуга усна – 4000 грн., окрім цього, послуга з написання позовної заяви на суму 9000 грн., є явно завищеною, оскільки дана справа не є складною (за ціною позову відноситься до малозначних) і вважається типовою для адвокатів, які здійснюють супровід справ, що виникають з кредитних правовідносин.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним зі сторони позивача факт надання правничих послуг в суді першої інстанції у розмірі 6000 грн. (за підготовку позовної заяви, включаючи збір доказів), оскільки за встановлених і наведених вище обставин справи, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на типовий характер даної категорії справ.
З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України та наслідків розгляду справи апеляційним судом – часткового задоволення позову (54%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3240 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 1308 грн. 10 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. 
У зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача апеляційним судом задоволено частково, тому понесені відповідачкою судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено (46%).
Так, у відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, яку їй надавала адвокат Кравчук С.П. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025 року. 
Згідно з п.3.1 договору, за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 6000 грн., який сплачується в день підписання договору.
Згідно акта №1 прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025 року, ОСОБА_5 надала ОСОБА_1 наступні послуги: юридична консультація – 1000 грн.; вивчення документів та визначення правової позиції у справі – 1500 грн.; підготовка та подання відзиву на позовну заяву – 3500 грн.
Проте, колегія суддів вважає доведеним зі сторони відповідача факт надання правничих послуг в суді першої інстанції у розмірі 4500 грн. (за підготовку відзиву на позовну заяву, включаючи вивчення матеріалів справи), оскільки за встановлених і наведених вище обставин справи, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.
З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, понесені відповідачкою судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивача пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено (46%), а саме: витрати на правничу допомогу – в розмірі 2070 грн., витрати по сплаті судового збору – в розмірі 1671 грн. 46 коп.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
У зв`язку з тим, що на відповідачку покладено більшу суму витрат на правничу допомогу, тому різниця, яку вона має сплатити позивачу, становить 1170 грн. (3240 грн. – 2070 грн.).
Разом з тим, на позивача покладено більшу суму судових витрат по сплаті судового збору, тому різниця, яку позивач має сплатити відповідачці, становить 363 грн. 36 коп. (1671,46 грн. – 1308,10 грн.).
Оскільки судові витрати по справі складаються з витрат на правничу допомогу та судового збору, тому відповідно до вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточна сума судових витрат, присуджена до стягнення з відповідачки на користь позивача, повинна становити 806 грн. 64 коп. (1170 грн. – 363,36 грн.), отже, рішення в частині розподілу судових витрат підлягає зміні. В решті, рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 382, 384 ЦПК України, суд,
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за договором №0937017001 від 26.10.2019 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», змінити, зменшивши його до 21366 гривень, з яких: 3030 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 18336 гривень – заборгованість за нарахованими процентами.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року в частині визначення розміру судових витрат по сплаті витрат на правничу допомогу та судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», змінити, зменшивши його до 806 гривень 64 копійок.
В решті рішення суду – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 травня 2026 року. 

Головуючий       С.М. Бойко 

Судді:         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич