Справа № 333/4991/24
Провадження № 2/361/4386/24 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
11.05.26

11 травня 2026 р.  м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Писанець Н.В.,
при секретарі – Михальова М.В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, - 
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 зазначила, що у період з 2018 року по 2022 рік, відповідач ОСОБА_4 взяла у неї у борг грошові кошти у загальному розмірі 23 000,00 доларів США, без написання розписки, посилаючись на наявні дружні відносини між ними.
З початком бойових дій в Україні, відповідач покинула територію України та, внаслідок тривалої переписки між сторонами, ОСОБА_4 визнала свої боргові обов`язки та пообіцяла, що продасть належне їй житло у Київській області та віддасть грошові кошти. Однак, у 2024 році позивач дізналась, що відповідач вже відчужила належне їй майно, та грошові кошти їй не повернула. Поряд з цим, позивачу стало відомо, що наявне у неї житло у м.Запоріжжя відповідач також виставила на продаж. Під час переписки з відповідачем, остання погодилась написати боргову розписку, та направила її позивачу поштою. Однак, у тексті розписки, ОСОБА_4 зазначила строк повернення грошових коштів - після закінчення війни в Україні – що не задовольняє позивача, оскільки вказаний термін не був обумовлений між ними. Не довіряючи вже обіцянкам відповідача щодо повернення грошових коштів найближчим часом, позивач просить суд стягнути на її користь з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 23 000,00 доларів США та понесені судові витрати, що складаються з сплати судового збору у сумі 9312,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. 
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05.06.2024р. вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 15.07.2024р. у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Представником відповідача Мішустіним М.К. було подано відзив на позовну заяву, за змістом якого зазначено, що відповідачем дійсно було написано розписку про наявність боргу перед ОСОБА_3 , однак, позивачем не зазначено у чому полягає порушення її прав, оскільки, визначений у розписці строк повернення грошових коштів ще не настав, а долучені скріншоти з листуванням не є належним та допустимим доказом настання такого строку і його визнання відповідачем. У задоволенні позову просив відмовити.
На підставі розпорядження керівника апарату суду №628 від 03.04.2025р., було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок чого, справу було передано до провадження судді Писанець Н.В.
Ухвалою суду від 22.07.2025р., справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у загальному провадженні до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 03.03.2026р. у справі було закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.
Присутня у судовому засіданні представник позивача Трачук Н.І. підтримала зміст та обґрунтування позовної заяви, наполягала на її задоволенні.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст. 12 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ч.1 ст.81 ЦПК України, суд, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що відповідно до розписки від 25.04.2024 року, ОСОБА_4 отримала у борг від ОСОБА_3 23000,00 доларів США, при цьому отримала на руки гривню України, яку перевели у долари США, які зобов`язалась повернути після закінчення війни в Україні. 
Також встановлено, що відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна – ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 .
При цьому, долучені до позовної заяви скріншоти у месенджері «Telegram» суд вважає неналежними та недопустимими доказами, оскільки скріншоти такого листування (переписки) є способом фіксації електронного доказу (постанова Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19), а такого електронного доказу суду не надано.
Інших доказів долучено не було, клопотань про їх витребування до суду не надходило.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходить з наступного.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).
Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). 
Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що між сторонами існують договірні відносини з дати складання розписки - 25.04.2024 року, та саме ці обставини визнає представник відповідача у судовому засіданні. Дату виконання договору визначено моментом закінчення війни в Україні.
Суд також враховує, що надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч.2. ст. 1050 ЦК України). 
Суд погоджується, що зміст розписки за юридичною природою є договором про взяття коштів в борг. Відсутність дати в розписці, коли передано кошти в борг, не впливає на суть цих правовідносин, як боргових. Має значення лише для строку повернення боргу. Так, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).
У даному випадку, момент повернення боргу визначений у розписці як закінчення війни в Україні.
Враховуючи, що з 24.02.2022 року на території України діє Указ Президента 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та останній указ про продовження воєнного стану в Україні було затверджено 28 квітня 2026 року. Відповідно до цього рішення, воєнний стан та загальну мобілізацію було продовжено на 90 днів — з 4 травня 2026 року до 2 серпня 2026 року – тобто, строк виконання вищевказаного договору позики не настав. 
Посилання представника позивача на визнання відповідачем обов`язку виконати боргові зобов`язання достроково, а також шляхом відчуження належного їй майна - не доведені належними та допустимими доказами. 
Враховуючи наведене, суд не находить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. 

Суддя Писанець Н.В.