ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 642/1929/24
провадження № 61-17565св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року під головуванням судді Грінчук О. П. та постанову Харківського апеляційного суду 
від 14 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Харківський метрополітен» про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
1. У квітні 2024 року позивачі звернулись до суду з позовом в якому просили зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити їм середній заробіток за період з 19 липня 2022 року до дня звільнення їх з військової служби.
2. В обґрунтування позову зазначали, що наказом генерального директора Комунального підприємства «Харківський метрополітен» (далі - КП «Харківський метрополітен») від 15 вересня 2021 року № 386-кт ОСОБА_1 був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13 вересня 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 13 вересня 2021 року.
3. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» 
від 15 вересня 2021 року № 387-кт ОСОБА_3 був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13 вересня 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 13 вересня 2021 року.
4. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» 
від 29 листопада 2021 року № 463-кт ОСОБА_2 був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 26 листопада 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 26 листопада 2021 року.
5. 19 липня 2022 року в.о. генерального директора КП «Харківський метрополітен» Титаренко С. видав наказ № 114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку» позивачам у справі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено відміна збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України. 
6. З серпня 2022 року середній заробіток позивачам не нараховувався та не виплачувався.
7. Позивачі вважають, що припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку є протиправним. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
8. Ленінський районний суд м. Харкова рішенням від 06 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовив.
9. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що КП «Харківський метрополітен» при прийнятті наказу про припинення з 19 липня 2022 року нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на період проходження військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, так як Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не містить приписів щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.
10. Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп «Про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата)», Рішення Конституційного Суду України 
від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки), Рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 7, пункту 2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», місцевий суд вважав, що відповідач правильно застосував положення статті 58 Конституції України.
11. Харківський апеляційний суд постановою від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 
2024 року без змін.
12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ КП «Харківський метрополітен» Харківської міської ради № 114-ОК від 19 липня 2022 року про припинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на період проходження ними військової служби відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для нарахування та виплати позивачам такого заробітку відсутні.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
13. У поданій у грудні 2024 року до Верховного Суду касаційній скарзі 
представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвокат Воронов О. В. просив рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
14. Наведені у касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
15. Суди не звернули увагу на те, що до правовідносин, які виникли між відповідачем та позивачами в частині збереження за ними середнього заробітку на період їх увільнення від роботи у зв`язку з призовом, має застосовуватись частина третя статті 119 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 24 лютого 2022 року. Посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень частини першої статті статті 58 Конституції України щодо дії законів у часі.
16. Касаційна скарга містить довід про те, що, на думку представника заявників, існують підстави для відступлення від висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22, від 06 вересня 2023 року у справі 
№ 204/10983/22, від 14 вересня 2023 року у справі № 332/1195/23, від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/3086/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 642/959/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 711/5198/22, від 08 грудня 2023 року у справі № 638/5055/22, від 08 лютого 2023 року у справі № 242/1792/22, адже позивачі, на обґрунтування своїх позовних вимог, покликались на наявність у них легітимних очікувань на отримання середнього заробітку під час дії контракту.
17. Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник заявників вказує також неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме пункт 6 глави першої розділу ІІ та пункт 8 глави десятої розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Мін`юсту від 18 червня 2015 року № 1000/5, щодо того, чи настає втрата чинності попереднього наказу з кадрових питань якщо наступний наказ з цього питання не містить у розпорядчій частині пункту який починатися зі слів: «Визнати таким, що втратив чинність, ….».
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
18. У поданому у лютому 2025 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник КП «Харківський метрополітен» генеральний директор Приймак В. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
19. Представник відповідача зазначає, що місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, дослідив усі зібрані у справі докази та правильно вважав, що позов не підлягає до задоволення.
20. Вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи не заслуговують на увагу, адже наказ від 19 липня 2022 року № 114-ОК був виданий на підставі змін у законодавстві, а тому не є документом, який змінює істотні умови праці.
21. Зазначає, що КП «Харківський метрополітен» не порушувало положень статті 58 Конституції України, так як застосувало зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України з моменту набрання ними чинності, тобто з 19 липня 2023 року.
Рух справи в суді касаційної інстанції
22. Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року відкрив провадження у цій справі та витребував справу із Ленінського районного суду м. Харкова.
23. Справа № 642/1929/24 надійшла до Верховного Суду 10 лютого 2025 року.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
24. Суди встановили, що наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 15 вересня 2021 року № 386-кт ОСОБА_1 - машиніст електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад № 2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13 вересня 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 13 вересня 2021 року 
(а. с. 22-25, 27).
25. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» 
від 15 вересня 2021 року № 387-кт ОСОБА_3 - машиніст електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад № 2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13 вересня 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 13 вересня 2021 року (а. с. 18-21, 28).
26. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» 
від 29 листопада 2021 року № 463-кт ОСОБА_2 - машиніст електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад № 1 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу був увільнений від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 26 листопада 2021 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 26 листопада 2021 року (а. с. 15-17, 29).
27. 19 липня 2022 року в.о. генерального директора КП «Харківський метрополітен» Титаренко С. видав наказ № 114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку», у якому зазначено, що «У зв`язку з набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачена відміна збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України, наказав: з 19 липня 2022 року припинити нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з цього наказу (а. с. 30).
28. Відповідно до довідки про доходи від 08 квітня 2024 року № 10/91, від 08 квітня 2024 року № 10/93 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно, з серпня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку (а. с. 34, 36).
Позиція Верховного Суду 
29. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
30. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
31. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
32. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
33. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
34. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
35. Оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
36. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
37. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
38. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
39. Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 
№ 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
40. У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав 
із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.
41. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.
42. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
43. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на сьогодні.
44. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
45. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
46. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
47. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
48. КЗпП України надано визначення трудового договору.
49. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
50. Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.
51. Згідно із частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
52. Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
53. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
54. Із набранням чинності Законом № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.
55. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. 
56. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
57. Позивачі у цій справі не виконують роботу, визначену трудовими договорами між ними та відповідачем, унаслідок призову на військову службу, а отримують грошове забезпечення військовослужбовців в установленому законом розмірі.
58. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.
59. У справі, яка переглядається, суди встановили, що КП «Харківський метрополітен» Харківської міської ради, видаючи 19 липня 2022 року наказ № 114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку» в частині припинення 
з 19 липня 2022 року виплати середньої заробітної плати ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на період проходження ними військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства. 
60. Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
61. Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
62. При цьому не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку із цим із 19 липня 
2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.
63. Арґумент касаційної скарги представника заявників про незастосування судами до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України у редакції, яка діяла станом на 24 лютого 2022 року колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
64. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року 
№ 1-зп у справі про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 ЦПК України (у справі щодо несумісності депутатського мандата), від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки), від 13 березня 2012 року 
№ 6-рп/2012 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 7, пункту 2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
65. Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, адже такі відносини мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. 
66. Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 
2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
67. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 
2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
68. Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 12 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
69. У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
70. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
71. Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачами середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на них до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, відтак суди правильно вважали, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачам 
з 19 липня 2022 року.
72. Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачами середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачам було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачами у відповідність до вимог Закону 
№ 2352-ІХ.
73. Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, доводи касаційної скарги представника позивачів про те, що оскаржуваний наказ звужує їх права і свободи та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень Закону 
№ 2352-ІХ, є необґрунтованими.
74. Верховний Суд зазначає також, що відсутні підстави для відступлення 
від висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі 
№ 753/12209/22, від 06 вересня 2023 року у справі № 204/10983/22, від 14 вересня 2023 року у справі № 332/1195/23, від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/3086/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 642/959/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 711/5198/22, від 08 грудня 
2023 року у справі № 638/5055/22, від 08 лютого 2023 року у справі № 242/1792/22.
75. Зроблені судами висновки у цій справі узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою, підстави для відступу від неї відсутні. 
76. Доводи касаційної скарги про відсутність правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, зокрема статті 119 КЗпП України, статті 39 Закону № 2232-XII.
77. Крім того колегія судів зазначає, що Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Мін`юсту від 18 червня 2015 року № 1000/5 встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і не впливають, в контексті цієї справи, на правильність висновків судів, щодо застосування приписів Закону № 2352-ІХ.
78. Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
79. Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
80. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
81. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
82. Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
83. Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1 Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2 Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.
3 Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров