Справа № 756/19754/25
Провадження № 2/761/10545/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., за участі секретаря Каніковського Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, - 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в якій просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з липня 2024 р. по жовтень 2025р. у розмірі 514761,57 грн., 3% річних за період з 03 липня 2024 р. по 31 жовтня 2025 р. у розмірі 175 393,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 761/25917/22 про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення ОСОБА_1 на роботі, зокрема, присуджено на його користь 4 380 491,15 грн середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 24.03.2022 по 03.07.2024, 10000,00 грн. моральної шкоди і 4870,21 грн судового збору. Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 постанову Київського апеляційного суду від 03.07.2024р. у цій справі залишено в силі та без змін, а касаційну скаргу відповідача - без задоволення. 
Представник позивача, зазначив, що згідно ч.2 ст. 625 ЦК України «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Враховуючи вищевикладене, просить застосувати до середнього заробітку за час вимушеного прогулу норми ст. 625 Цивільного кодексу України та стягнути інфляційні втрати за період з липня 2024 р. по жовтень 2025р. у розмірі 514761,57 грн., 3% річних за період з 03 липня 2024 р. по 31 жовтня 2025 р. у розмірі 175 393,96 грн.
У грудні 2025р. позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом.
Ухвалою суду від 17.12.2025 року матеріали позовної заяви за підсудністю направлені до Шевченківського районного суду м. Києва.
28 квітня 2026 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Матвєєвій Ю.О.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.04.2026 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 06.05.2026 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
11.05.2026 року недоліки було усунуто.
06.05.2026 року від представника відповідача надійшов відзив з додатками, який обґрунтований тим, що між сторонами у справі існували трудові відносини, а не цивільно-правові відносини, що виключає можливість застосування норми акту цивільного законодавства (частини другої статті 625 ЦК України) до трудових відносин, які врегульовані нормами спеціального законодавства - Кодексом законів про працю України, а тому просив відмовити в повному обсязі.
11.05.2026 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що ЦК України застосовується до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Також представник позивача подав заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу. 
13.05.2026р. представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 03.06.2026 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача до судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без їхньої участі.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 761/25917/22 позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнено частково, а саме: «Визнати незаконним і скасувати наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 23 березня 2022 року за № 294-к про звільнення ОСОБА_1 , директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді директора з фінансів та бюджетування Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», місце знаходження: вул. Назарівська, 3, м. Київ, ідентифікаційний код - 24584661, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по 03 липня 2024 року у розмірі 4 380 491 (чотири мільйони триста вісімдесят тисяч чотириста дев`яносто одна) гривня, 15 копійок без врахування податків та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та судовий збір у розмірі 4 870 (чотири тисячі вісімсот сімдесят) гривень 21 копійка.».
Постановою Верховного суду від 24.09.2025р. постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року залишити без змін.
На виконання постанови Київського апеляційного суду від 03.07.2024р. АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 14 і 21 жовтня 2025 року перерахувало на банківський рахунок позивача 3 372 978,20 грн. середнього заробітку за вимушений прогул з вирахуванням з цієї суми ПДФО та військового збору, 14870,21 грн. сукупно на відшкодування моральної шкоди та судового збору, що підтверджується доданими до відзиву платіжними інструкціями та особовим рахунком позивача за жовтень 2025 р.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями частин другої, третьої цієї статті збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Нормою права, на яку посилався представник позивача, є стаття 625 ЦК України, згідно з якою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга). 
З наявних у справі доказів убачається, що між позивачем і ДП «НАЕК «Енергоатом», правонаступником якого відповідно до Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», є відповідач, існували трудові правовідносини, які остаточно припинилися 30.07.2024р. у зв`язку зі звільненням позивача (після поновлення його на роботі на підставі судового рішення) за власним бажанням. 
За змістом положень статті 1, 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Водночас, згідно з частиною другою статті 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Частиною першою статті 9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. 
З наведеного убачається, що норми ЦК України до трудових правовідносин застосовуються субсидіарно - коли спеціальні норми законодавства про працю не врегульовують того чи іншого питання, і коли норми ЦК України не суперечать положенням КЗпП України, а також засадам і принципам трудового права.
Трудові правовідносини врегульовані саме законодавством про працю, норми якого є спеціальними відносно норм ЦК України. Основним нормативним актом законодавства про працю є КЗпП України, а не ЦК України. 
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічне за змістом положення передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України. 
Усталеним є висновок суду касаційної інстанції, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги V ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань (вказана правова позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі 910/22034/15). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц). 
Відповідно до усталеного висновку Верховного Суду України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц не відступала від висловленого Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 висновку про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Розглянувши позовну заяву в межах заявлених вимог, предмету, підстав позову, відповідно до поданих доказів, урахувавши зазначені правові висновки судів касаційної інстанції, норми законодавства про працю та про оплату праці, суд не вбачає наявності правових підстав застосовувати частину другу статті 625 ЦК України для нарахування три проценти річних та встановленого індексу інфляції на суму присудженого позивачу середнього заробітку за вимушений прогул у справі № 761/25917/22. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому відмовляє в їхньому задоволенні.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.
Керуючись ст.ст. 4, 5,12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 275, 279, 352-355 ЦПК України, суд - 
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних - відмовити в повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.О. Матвєєва
24 червня 2026 року