Справа № 466/10376/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерського Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2321/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів – Бойко С.М., Копняк .М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю. 
з участю представника стягувача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за поданням начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, -
встановив: 

У серпні 2022 року начальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Р. звернувся до суду з поданням, у якому просив суд виділити у спільному подружньому майні за зведеним виконавчим провадженням ВП №66932875, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на загальну суму 1080412,74 грн.: 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі 64,7 кв.м) та 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі 20,6 кв.м), оскільки такі набуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , а відтак є спільним сумісним майном подружжя.
Подання обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження ВП №66932875, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на загальну суму 1080412,74 грн.:
- виконавчий лист №466/10144/18, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму процентів у розмірі 100210,88 грн., 3 % річних у розмірі 750 доларів США, 1177,40 грн. судового збору;
- виконавчий лист №466/10444/18, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 692750 грн. заборгованості за договором позики, суму процентів у розмірі 118194,54 грн., 3% річних у розмірі 61721,18 грн., 8810 грн. судового збору, а всього 881475,72 грн.;
- виконавчий лист №466/10376/20, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму процентів у розмірі 56657,14 грн. та суму 3 % річних у розмірі 750 доларів США;
- виконавчий лист №466/10376/20, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.
23.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.
23.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Станом на 17.08.2022 з рахунків боржника стягнуто 11245,82 грн.
15.10.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Станом на 17.08.2022 з доходу боржника стягнуто 2680,00 грн.
Зазначає, що боржником добровільно рішення суду та інших органів не виконується, а саме не сплачено самостійно жодних коштів, що підтверджує те, що боржник злісно ухиляється від виконання рішень суду та інших органів.
Крім того, зазначає, що на адресу відділу надійшло повідомлення стягувача ОСОБА_5 про те, що дружина боржника володіє на праві приватної власності:
- квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв.м), підставою виникнення права власності є договір купівлі–продажу Р.3186, 06.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Попович Г.І.;
- квартирою за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв.м), підставою виникнення права власності є договір купівлі–продажу Р.3186, 06.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Попович Г.І.
Згідно із повідомленням Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові, боржник перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 24.09.1983 року (актовий запис №26) по 05.11.2019 (актовий запис №115).
Оскільки боржник ухиляється від виконання рішень суду та інших органів, а також те, що боржнику на праві спільної сумісної власності належать вищезазначені квартири, просив подання задовольнити. 
Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою – задоволено. 
Виділено у спільному подружньому майні за зведеним виконавчим провадженням ВП №66932875, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на загальну суму 1080412,74 грн., а саме: 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв.м) та 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв.м), оскільки такі набуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , а відтак є спільним сумісним майном подружжя.
Ухвалу оскаржила апелянт ОСОБА_2 , як особа, яка не була стороною у справі, однак вважає, суд вирішив про її права. Вважає таку ухвалу незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Зокрема вказує на те, що боргові зобов`язання за договором позики виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . На виконання рішення про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
З метою виконання виконавчих проваджень та звернення стягнення на майно начальник Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) звернувся до суду з поданням про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. 
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні визначений ст. 443 ЦПК України, відповідно до якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця виключно за відсутності спору про право. В іншому випадку, виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження. 
Обов`язок ініціювання будь-якого судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Закон України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання остаточного судового рішення, а не на кредитора, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу. 
Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженнями звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі з позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину). 
Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником та іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, якими він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті). При цьому, апелянт покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №9162813/18, висновок у якій узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №1421/5229/12-ц, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі №2-24/494-2009. 
Зважаючи на те, що приватний виконавець звернувся до суду з поданням про вирішення питання про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності подружжя, яким боржник володіє спільно з членами його сім`ї, частка боржника у спільному майні не визначена, а отже наявний спір про право, який повинен вирішуватись в позовному провадженні, а не в межах справи в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.
Таким чином, враховуючи викладене, суд позбавлений правових підстав для задоволення подання начальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойник Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, тому таке слід було залишити без розгляду, роз`яснивши заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. 
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні подання. 
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Львівського апеляційного суду 25.10.2024, ОСОБА_5 висловив свої заперечення. Зокрема зазначив, що постанова Великої Палати від 08.06.2022 у справі №466/10376/20 не відносить абсолютно усі справи про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє з іншими особами до справ, які мають вирішуватись виключно у позовному провадженні, а лише ті справи, у яких суд дійде висновку про наявність спору про право.
За обставинами даної справи, оскільки майно, що набуте апелянтом у шлюбі з ОСОБА_4 , є спільним майном подружжя з рівними частками (по 1/2 частині кожного), відсутній будь-який спір про право. Суд першої інстанції правомірно визначив частку майна боржника, за поданням державного виконавця. 
Додає, що дії державного виконавця та суду першої інстанції при задоволенні подання, були повністю законними, у межах прав та повноважень, визначених ст. 443 ЦПК України та згідно практики Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №367/3261/16-ц. 
Апелянтом не наведено доказів, які спростовують рівність часток у спільному майні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а отже оскаржуване рішення є повністю законним. 
Просить ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
У відповіді на відзив ОСОБА_2 вказала на те, що згідно із досягнутими домовленостями між нею та ОСОБА_4 , все майно є її особистою власністю, так як ОСОБА_4 не надавав згоди на їх придбання, він надав заяву про те, що вказані спірні квартири придбаваються ОСОБА_2 за її особисті кошти та є її особистою власністю. Вказані обставини судом не встановлювались та не досліджувались, а тому суд дійшов передчасного переконання про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та визнав за ОСОБА_4 право власності на частку, яка є її особистою приватною власністю. 
20.01.2025 директор ОСББ «Ілько» повідомив апеляційний суд про те, що ОСОБА_2  померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
21.01.2025 апеляційний суд звернувся до Шевченківського відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з запитом про надання виписки з актового запису про смерть ОСОБА_2 
11.02.205 на адресу апеляційного суду надійшов лист Шевченківського відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у якому повідомлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис про смерть № 334 від 15.10.2025 та видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 . 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року у справі за поданням начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою – зупинено до залучення до участі у справі правонаступників померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 апелянтки ОСОБА_2 .
Ухвалою від 17 березня 2026 року провадження у справі поновлено, а ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року залучено до участі у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року у справі за поданням начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, як правонаступника апелянтки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , її спадкоємця, який прийняв спадщину, ОСОБА_3 , місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, суд першої інстанції виходив з того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку.
При цьому суд врахував, що квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири за адресою: АДРЕСА_2 , набуті ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період їх перебування у шлюбі, а тому майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного з яких у праві спільної сумісної власності є рівними. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвал, суд виходить з такого. 
Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває зведене виконавче провадження ВП №66932875, до складу якого входить чотири виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на загальну суму 1080412,74 грн., з яких:
- виконавчий лист №466/10144/18, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму процентів у розмірі 100210,88 грн., 3 % річних у розмірі 750 доларів США, 1177,40 грн. судового збору;
- виконавчий лист №466/10444/18, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 692750 грн. заборгованості за договором позики, суму процентів у розмірі 118194,54 грн., 3% річних у розмірі 61721,18 грн., 8810 грн. судового збору, а всього 881475,72 грн.;
- виконавчий лист №466/10376/20, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму процентів у розмірі 56657,14 грн. та суму 3 % річних у розмірі 750 доларів США;
- виконавчий лист №466/10376/20, виданий 02.06.2021 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.
23.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.
23.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 
Станом на 17.08.2022 з рахунків боржника стягнуто 11245,82 грн.
15.10.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. 
Станом на 17.08.2022 з доходу боржника стягнуто 2680,00 грн.
В добровільному порядку боржником рішення суду не виконані.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Цієї статтею встановлені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. 
В свою чергу, перелік заходів примусового виконання рішення, передбачений ст. 10 вказаного Закону.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Відповідно до ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Таким чином, під час розгляду подання державного виконавця в порядку ст.443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. 
Наведені норми надають право приватному (державному) виконавцю звертатись до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному сумісному майні.
Як свідчать матеріали справи, апелянтці ОСОБА_2 за життя на праві власності належали квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , набуті на підставі договорів купівлі продажу від 06 березня 2007 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрованими у реєстрі №183 та №186. 
Також, судом встановлено, що у період з 24.09.1983 по 05.11.2019 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України).
Частинами першою та другою ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Разом з тим, відповідно до статей 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів того, що на час звернення з поданням, частки співвласників у спірному нерухомому майні не є рівними чи існував спір з приводу часток у спільному майні подружжя. 
Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.
Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення.
Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
За зверненням державного виконавця суд визначає частку боржника з метою подальшого звернення стягнення на неї. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, а також те, що презумпція права спільної сумісної власності не спростована, ні боржником ОСОБА_4 , ні апелянтом ОСОБА_2 , а також залученим до участі у справі її правонаступником ОСОБА_3 , спір з приводу поділу майна відсутній, рішення за результатами розгляду якого не ухвалювалося, у виконавця не було перешкод звернутись до суду з поданням про визначення частки в майні боржника. 
Твердження ОСОБА_2 про наявність спору про право у даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки, дійсно у постанові Великої Палати Верховного Суду 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11 міститься висновок про те, що за наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Тобто, у разі наявності спору щодо майна, питання щодо визначення частки майна боржника повинно розглядати за правилами позовного провадження.
Разом з тим, в цій же постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що таким спором про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є саме спір між боржником та іншими співвласниками майна, тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.
Крім того, по справі №2-591/11, переглянутій Верховним Судом, між боржником та його дружиною під час відкритого виконавчого провадження було укладено шлюбний договір, за умовами якого нерухоме та рухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, особисті майнові права, які були придбані під час шлюбу або будуть набуті за час шлюбу, вважаються особистою приватною власністю того з них, на чиє ім`я вони придбані або зареєстровані, і розпорядження таким майном і особистими майновими правами здійснюється власником на власний розсуд і не потребує згоди на це другого подружжя. Після цього на ім`я дружини боржника за оплатним договором було набуте нерухоме майно. Відмовляючи у задоволенні подання по цій справі, Верховний Суд керувався тим, що у рамках розгляду подання, заявленого за правилами ст. 443 ЦПК України не може бути оскарженим шлюбний договір, який виконавець вважає фраудаторним, оскільки вимоги про визнання правочинів недійсними (фраудаторними) розглядаються виключно в позовному провадженні. З огляду на це, Верховний Суд по переглянутій справі зазначив як належний спосіб захисту саме подання позову про поділ майна виконавцем від імені боржника та керувався презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), а не презумпцією рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 70 СК України).
У справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існував спір щодо нерухомого майна, яке є предметом даного подання приватного виконавця.
Пояснення апелянта на те, що за досягнутих домовленостей між нею та ОСОБА_4 , все майно є її особистою власністю, так як ОСОБА_4 не надавав згоди на їх придбання, а таким було надано заяву про те, що вказані спірні квартири придбаваються ОСОБА_2 за її особисті кошти та є її особистою власністю, колегією суддів відхиляються як безпідставні, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Відтак, у даному випадку відсутні підстави для висновку, що спір повинен вирішуватися в позовному провадженні, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України, підстави відсутні. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись з поданням, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) не просив визначити частку в майні боржника, а ставив питання про її виділення, що за своїм змістом не є тотожним поняттю визначення.
Вирішуючи подання про визначення частки у спільному майні боржника, суд першої інстанції правильно врахував положеннями статей 368, 370 ЦК України, проте в порушення вимог ст. 443 ЦПК України не вирішив питання про визначення часток, а про їх виділ. 
Суд першої інстанції належної уваги на це звернув та дійшов помилкового висновку про виділення 1/2 у спільному подружньому майні 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 64,7 кв.м) та 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Комора в підвалі 20,6 кв.м), оскільки такі набуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , а тому є спільним сумісним майном подружжя. 
При цьому, розглядаючи подання, суд порушив норми процесуального права в частині повідомленням всіх сторін та заінтересованих осіб про час та місце розгляду подання. Матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджували виконання судом вимог ст. 443 ЦПК України про повідомлення сторін та інших зацікавлених осіб. 
Апеляційним судом встановлено, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не визначені, однак виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, тому визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя, яким він володів спільно з ОСОБА_2 , буде ефективним способом виконання судового рішення. 
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно усталеною практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. Виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу, однак таке не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
Узагальнюючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції скасувати, з постановленням нової ухвали про часткове задоволення подання, визначити частку боржника ОСОБА_4 у спільній сумісній власності подружжя, а саме 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі) та 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі). 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -  
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Савойника Р. про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою – задовольнити частково.
Визначити частку боржника ОСОБА_4 у спільній сумісній власності, набутій за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , а саме 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_1 (квартира складається з двох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі) та 1/2 частки – квартири за адресою: АДРЕСА_2 (квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, комора в підвалі). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складено 27 травня 2026 року.

Головуючий   А.В. Ніткевич

Судді:   С.М. Бойко

С.М. Копняк