ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" травня 2026 р. Справа№ 911/137/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Крижного О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Гаврилюка О.М. 

секретар судового засідання: Нечасний О.Л. 
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання 
розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2026 (повний текст складено 23.02.2026)
у справі №911/137/24 (суддя Подоляк Ю.В.)
за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Боярської міської ради, Північного офісу Держаудитслужби 
до відповідача 1 Приватного підприємства «Валентина-2000» 
відповідача 2 Комунального підприємства «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради
про визнання недійсним договору та стягнення 3957853,80 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Боярської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби до Приватного підприємства "Валентина-2000", Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради про визнання недійсним договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19, укладеного між Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради та Приватним підприємством "Валентина-2000 та стягнення з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради 3957853,80 грн., а з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради стягнення в дохід держави одержаних за рішенням суду 3957853,80 грн.
Рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2026 у задоволенні позовних вимог за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Боярської міської ради, Північного офісу Держаудитслужби до Приватного підприємства "Валентина-2000" та Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради про визнання недійсним договору та стягнення 3957853,80 грн відмовлено повністю.
Суд першої інстанції у рішенні вказав, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання палива комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що прокурор не довів, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Як зазначено у рішенні суду першої інстанції прокурором не доведено, що укладення спірного правочину поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19 з особою яка порушила законодавство про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, та на яку накладено відповідний штраф за вчинення вказаного правопорушення є виключним випадком порушення інтересів держави та суспільства, крім того, прокурором не доведено, що у зв`язку з укладення відповідачами спірного правочину державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). 
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призведе до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст. 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо першого відповідача, так і щодо другого відповідача - добросовісної сторони правочину.
За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимоги прокурора про визнання недійсним договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19, укладеного між Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради та Приватним підприємством "Валентина-2000" та стягнення з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради 3957853,80 грн., а з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради одержані ним за рішенням суду 3957853,80 грн. стягнути в дохід держави в особі Боярської міської ради, а відтак відмовляє в їх задоволенні.
Враховуючи те, що судом ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись із рішенням суду Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2026 у справі №911/137/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Боярської міської ради, Північного офісу Держаудитслужби до Приватного підприємства "Валентина-2000", Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради про визнання недійсним договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19 та застосування наслідків недійсності договору у повному обсязі; стягнути з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подання позову та апеляційної скарги. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Апелянт зазначає, що дії Приватного підприємства "Валентина-2000" були спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету - одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, тому суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки обмежує розвиток конкуренції у державі. 
Апелянт вказує, що пред`явлення позову зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення відповідачем-1 порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання робіт за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості, що стало наслідком нівелювання мети публічної закупівлі - виконання робіт з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів. 
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що положення законодавства України не вимагають від позивача доведення розміру збитків, завданих внаслідок вчинення правочину, який оспорюється позивачем з підставі його суперечності інтересам держави і суспільства. 
Апелянт вказує, що надане Верховним Судом у постанові у справі №922/3456/23 тлумачення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України як санкції, не властивої нормам цивільного законодавства, унеможливлює правозастосування такої норми, а також про те, що питання вірного тлумачення цієї норми та критерії її застосування залишаються, вочевидь, не вирішеними. 
За доводами апелянта висновку суду першої інстанції ґрунтуються виключно на правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, про можливість застосування особливих наслідків недійсності право чинів, що суперечать інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, лише у випадках вчинення порушень високого рангу. 
У даному випадку це не держава втручається у мирне володіння майном особи, а особа втручається у публічний порядок, маніпулюючи своїм майном з метою обійти закон і нашкодити інтересам держави та суспільства, тому реакція з боку держави відбувається не всупереч мирному володінню майном особою, а як наслідок порушення розуміння мирного володіння майном, використовуючи його для незаконних цілей. 
За доводами апелянта наявні підстави для задоволення позову та скасування рішення суду першої інстанції про відмову у його задоволенні. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Боярська міська рада, Північний офіс Держаудитслужби не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Приватне підприємство "Валентина-2000" у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що при визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Відповідач-1 звертає увагу апеляційного суду, що з моменту, коли позивач дізнався про правочин, щодо намірів чи фактів порушити публічний порядок сторонами правочину - відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань не вносилися. Тому, вимоги прокурора є абсолютно безпідставними, необґрунтованими на жодним належним доказом не доведеними, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим із правильними застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права.
Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням вимог процесуального та матеріального права. 
Відповідач-2 зазначає, що сам по собі факт вчинення суб`єктом господарювання порушення законодавства про захист економічної конкуренції, навіть встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є тотожним встановленню спрямованості конкретного правочину на порушення інтересів держави у розумінні статті 228 Цивільного кодексу України.
Відповідач-2 вказує, що доводи апелянта фактично зводяться до ототожнення факту порушення законодавства про захист економічної конкуренції із наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави, однак такий підхід є помилковим. 
Відповідач-2 звертає увагу апеляційного суду, що судом першої інстанції встановлено, що спірний договір виконаний сторонами належним чином, ціна договору не перевищувала очікувану вартість закупівлі, в матеріалах справи відсутні докази використання бюджетних коштів неефективно або з порушенням цільового призначення, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову. 
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області" в електронній системі закупівель Prozorro опубліковано оголошення щодо проведення відкритих торгів із закупівлі "Бензину А-95, бензину А-92, дизельного палива, газу скрапленого (код за ДК 021:2015: 09130000-9 - Нафта і дистиляти)" (ідентифікатор закупівлі № UA-2019-03-06-002223-а). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 3975284,54 грн. Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано трьома суб`єктами господарювання: Приватним підприємством "Валентина-2000", Товариством з обмеженою відповідальністю "Гама Інтрейдінг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніверс Тайм", що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій. Кінцеві тендерні пропозиції Приватного підприємства "Валентина-2000" становили 3958140 грн. (початкова - 3970560 грн.), Товариства з обмеженою відповідальністю "Гама Інтрейдінг" - 3848730 грн. (початкова - 3848730 грн.), Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніверс Тайм" - 3962974,15 грн. (початкова - 3974900 грн.). 
Тендерну пропозицію Товариства з обмеженою відповідальністю "Гама Інтрейдінг" відхилено замовником як таку, що не відповідає вимогам тендерної документації.
За результатами проведення аукціону 25.03.2019 електронною системою закупівель найбільш економічно вигідною було визначено тендерну пропозицію Приватного підприємства "Валентина-2000" з ціною 3958140 грн., що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій.
Рішенням засідання уповноважених осіб Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради, оформленим протоколом від 27.03.2019, ухвалено визначити переможцем за результатами проведення процедури відкритих торгів на закупівлю бензину А-95, бензину A-92, дизельного палива, скрапленого вуглеводневого газу (код CPV за ДК 021:2015: 09130000-9 - Нафта і дистиляти) Приватне підприємство "Валентина-2000" із сумою пропозиції 3958140 грн. з ПДВ та прийнято рішення про оприлюднення повідомлення про намір укласти договір в електронній системі закупівель та надіслання його переможцю.
08.04.2019 між Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради (покупець) та Приватним підприємством "Валентина-2000" (постачальник) укладено договір поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19, відповідно до умов якого перший відповідач - постачальник зобов`язався передати у власність другого відповідача - покупця товари, а покупець зобов`язався прийняти й оплатити товари на умовах, викладених у цьому договорі (пункт 1.1 договору).
В підпункті 1.1.1 пункту 1.1 договору вказано найменування товару: "Бензин А-95, бензин А-92, дизельне паливо, скраплений вуглеводний газ".
В підпункті 1.1.2 пункту 1.1 договору вказано предмет закупівлі: код CPV за ДК 021:2015-09130000-9 - Нафта і дистиляти.
Згідно з пунктом 1.2 договору ціна, кількість, асортимент, комплектація товару наведені у Специфікації, що є додатком № 1 і невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до пункту 2.1 договору його загальна вартість становить 3958140,00 грн., у тому числі ПДВ 20% у розмірі 659690,00 грн.
У пункті 2.2 договору визначено, що оплата вартості товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на підставі належним чином оформленої видаткової накладної. Оплата вартості товару вважається здійсненою з моменту надходження визначеної в п. 2.1 даного договору суми безготівкових коштів на банківський розрахунковий рахунок постачальника (пункт 2.3 договору).
За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору поставка товару здійснюється партіями відповідно до заявок покупця із зазначенням найменування та кількості товару. Постачальник протягом трьох календарних днів з дня отримання заявки покупця на поставку конкретної партії товару поставляє покупцю конкретну партію товару відповідно до заявки. Моментом поставки товару вважається момент одержання товару покупцем з оформленням видаткової накладної.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2019 (пункт 8.1 договору)
Найменування товару, одиниця виміру, кількість, ціна товару вказані в специфікації товару, яка є додатком № 1 до договору.
Додатковою угодою від 11.07.2019 № 1 до договору, у зв`язку зі зміною кількості товару, ціни за одиницю товару та загальної вартості товару що постачається покупцю сторони домовились викласти додаток № 1 до Договору (Специфікація) у новій редакції, згідно із пунктом 2 якої загальна вартість товару, що постачається за цією специфікацією, складає 3958077 грн., у тому числі ПДВ 20 % у розмірі 659679,50 грн.
На виконання умов договору Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради згідно з платіжними дорученнями: № 56 від 11.04.2019 на суму 378450,00 грн.; № 91 від 17.05.2019 на суму 360000,00 грн.; № 144 від 01.07.2019 на суму 222150,00 грн.; № 152 від 16.07.2019 на суму 411480,00 грн.; № 178 від 19.08.2019 на суму 328110,00 грн.; № 205 від 18.09.2019 на суму 436260,00 грн.; № 262 від 25.11.2019 на суму 485563,80 грн.; № 235 від 21.10.2019 на суму 468540,00 грн.; № 292 від 17.12.2019 на суму 867300,00 грн. перераховано на рахунок Приватного підприємства "Валентина-2000" грошові кошти на загальну суму 3957853,80 грн.
Джерелами фінансування договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19 були кошти місцевого бюджету міста Боярка на 2019 рік.
В матеріалах справи наявні видаткові накладні на поставку товару Приватним підприємством "Валентина-2000" Комунальному підприємству "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради на загальну суму 3957853,80 грн.: від 08.04.2019 № РН-0000973 на суму 378450,00 грн., від 13.05.2019 № РН-0001359 на суму 360000,00 грн., від 27.06.2019 № РН-0001801 на суму 222150,00 грн., від 12.07.2019 № РН-0002015 на суму 411480,00 грн., від 14.08.2019 № РН-0002389 на суму 328110,00 грн., від 16.09.2019 № РН-0002731 на суму 436260,00 грн., від 25.11.2019 № РН-0003538 на суму 485563,80 грн., від 16.10.2019 № РН-0003105 на суму 468540,00 грн., від 17.12.2019 № РН-0003831 на суму 867300,00 грн., які підписані в двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплені печатками Приватного підприємства "Валентина-2000" та Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради.
Рішенням Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 08.09.2022 № 60/17-р/к у справі № 108/60/124-рп/к.20 визнано, що Приватне підприємство "Валентина-2000" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Гама Інтрейдінг" вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у тендерній процедурі закупівлі "09130000-9 - Нафта і дистиляти. Бензин А-95, бензину А-92, дизельне паливо, скраплений вуглеводневий газ" (ідентифікатор закупівлі № UA-2019-03-06-002223-а), яка проводилась Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради. За вказане порушення на Приватне підприємство "Валентина-2000" накладено штраф у розмірі 40000,00 грн.
Заступник керівника Київської обласної прокуратури посилається на те, що договір поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19 підлягає визнанню недійсним, як такий, що завідома суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Приватного підприємства "Валентина-2000" на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки Приватним підприємством "Валентина-2000" вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, що підтверджується рішенням Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 08.09.2022 № 60/17-р/к у справі 108/60/124-рп/к.20; а також просить стягнути з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради 3957853,80 грн., а з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради стягнення в дохід держави одержаних за рішенням суду 3957853,80 грн.
Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився / не погодився з висновками суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі має довести, що сам правочин (придбання палива комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що прокурор не довів, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Як правильно зазначено у рішенні суду першої інстанції прокурором не доведено, що укладення спірного правочину поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19 з особою яка порушила законодавство про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі, та на яку накладено відповідний штраф за вчинення вказаного правопорушення є виключним випадком порушення інтересів держави та суспільства, крім того, прокурором не доведено, що у зв`язку з укладення відповідачами спірного правочину державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). 
Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призведе до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст. 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо першого відповідача, так і щодо другого відповідача - добросовісної сторони правочину.
Апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19, укладеного між Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради та Приватним підприємством "Валентина-2000" та стягнення з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради 3957853,80 грн., а з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради одержані ним за рішенням суду 3957853,80 грн. стягнути в дохід держави в особі Боярської міської ради.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у тендері приймали участь три особи. Порушення антимонопольного законодавства встановлено щодо двох з них. 
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Суд не погоджується із доводами апелянта, що судом першої інстанції ухвалено рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Так, підставою недійсності спірного у цій справі договору прокурор визначив положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що підтверджується рішенням Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 08.09.2022 № 60/17-р/к у справі № 108/60/124-рп/к.20.
Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять "інтерес" загалом та "інтерес держави і суспільства" зокрема. Законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.
Апеляційний господарський суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року).
Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Як вбачається з оскаржуваного рішення суд першої інстанції при розгляді цієї справи врахував зазначений висновок Верховного Суду.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України судам необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення спірного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, апеляційний господарський зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Отже, для застосування положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, прокурор мав довести, що спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Прокурор у позовній заяві в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України послався виключно на те, що спірний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників. Тобто, фактично доводи прокурора зводилися до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 уточнила попередні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, які, зокрема містилися у постановах від 13 листопада 2024 року у справі № 911/934/23, від 17 жовтня 2024 року у справі № 914/1507/23 та в інших постановах. Згідно з уточненими висновками Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України ця норма права передбачає санкції конфіскаційного характеру, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду розглядається Європейським судом з прав людини як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
З огляду на конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд першої інстанцій правильно встановив, що прокурор не надав доказів, які б підтвердили завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Прокурор в обґрунтування позову послався лише на рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 08.09.2022 № 60/17-р/к у справі № 108/60/124-рп/к.20.
Однак, як правильно зауважили відповідач-1 та відповідач-2 у відзивах на апеляційну скаргу, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції. 
Крім того, як встановлено судом, відповідач-1 за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже поніс відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету штрафу.
Прокурор не надав доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, доказів того, що товар за спірним договором був поставлений за завищеними цінами або того, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів, а також доказів невідповідності кількості, вартості або якості поставленого відповідачем-1 товару розміру завданих замовнику збитків, наявності інших порушень при виконанні умов договору про закупівлю. 
Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.
Суд констатує право учасника судового процесу на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. У межах розгляду справи права прокурора та позивачів порушені не були.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин).
За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Правовими підставами даного позову прокурор визначив частину 1 статті 203, частини 1, 3 статті 215, частину 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Так, предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору поставки товарів від 08.04.2019 № 42/19, укладений між Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради та Приватним підприємством "Валентина-2000 та стягнення з Приватного підприємства "Валентина-2000" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради 3957853,80 грн., а з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради стягнення в дохід держави одержаних за рішенням суду 3957853,80 грн.
Отже, ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування частини статті 228 Цивільного кодексу України.
Частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків".
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 15.12.2021 у справі № 910/6271/17, від 13.01.2022 у справі № 908/3736/15.
Статтею 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Суд звертає увагу на те, що положення Закону України "Про захист економічної конкуренції" є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
Відтак позивач, у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання спірного договору, не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що фактично у якості єдиного доказу того, що оспорюваний договір є таким, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони - Приватного підприємства "Валентина-2000", прокурор посилається на рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 08.09.2022 № 60/17-р/к у справі № 108/60/124-рп/к.20, яким визнано, що Приватне підприємство "Валентина-2000" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Гама Інтрейдінг" вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у тендерній процедурі закупівлі "09130000-9 - Нафта і дистиляти. Бензин А-95, бензину А-92, дизельне паливо, скраплений вуглеводневий газ" (ідентифікатор закупівлі № UA-2019-03-06-002223-а), яка проводилась Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" Боярської міської ради. За вказане порушення на Приватне підприємство "Валентина-2000" накладено штраф у розмірі 40000,00 грн.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що лише сам факт вчинення вказаними Товариствами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина 3 статті 228 Цивільного кодексу України).
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Отже, для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України позивач у цій справі мав довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, позивач цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Позивач не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Верховний Суд звертав увагу на невідповідність норми частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
При визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Висновок щодо застосування норм частини 3 статті 228 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Пунктом 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України "Про захист економічної конкуренції" передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи (стаття 51, частина 2 статті 52).
Як встановлено судом, за порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішенням АМК накладено штраф у розмірі 40 000,00 грн, зокрема, на Приватне підприємство "Валентина-2000". Отже, відповідачем-1 понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
За таких обставин апеляційний господарський суду погоджується із висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги. 
Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення. 
Судові витрати
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2026 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2026 - залишити без змін. 
3. Судовий збір сплачений Київською обласною прокуратурою за подання апеляційної скарги покласти на Київську обласну прокуратуру.
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду Київської області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287 - 291 ГПК України.
Повний текст постанови складено - 20.05.2026. 

Головуючий суддя О.М. Крижний 

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк