ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
27.04.2026	Справа № 910/13792/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом Комунального підприємства "Київпастранс" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА" 
про стягнення 3 704 942,49 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.12.2025),

Представники учасників процесу згідно з протоколом від 27.04.2026,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2025 року Комунальне підприємство "Київпастранс" (далі - позивач, Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 3 366 493,27 грн, з яких: 2 960 236, 62 грн збитків, пеня у розмірі 294 158,27 грн, інфляційні втрати у розмірі 83 631,79 грн, три проценти річних у розмірі 28 466,93 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/13792/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.12.2025 та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.
01.12.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог.
У підготовчому засіданні 01.12.2025 судом прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог та відкладено підготовче засідання на 29.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 02.02.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/13792/25. 
28.01.2026 Товариством до суду через систему "Електронний суд" було подане клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Підприємство 02.02.2026 через систему "Електронний суд" подало до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання.
За наслідками підготовчого засідання 02.02.2026 судом була постановлена ухвала про відкладення підготовчого засідання на 04.03.2026.
03.02.2026 (сформовано 02.02.2026) до суду через систему "Електронний суд" Товариством до суду були подані додаткові письмові пояснення, процесуальне право на подання таких пояснень відповідач обґрунтовував приписами статті 161 Господарського процесуального кодексу України.
24.02.2026 (сформовано 23.02.2026) Підприємством до суду через систему "Електронний суд" була подана заява, в якій позивач просив суд залишити без розгляду подані відповідачем додаткові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на позовну заяву, строк подачі якого Товариством пропущений.
Товариство через систему "Електронний суд" 02.03.2026 подав до суду заяву про поновлення процесуального строку, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, поновити такий строк та прийняти до розгляду додаткові пояснення від 02.02.2026.
03.03.2026 через систему "Електронний суд" Підприємством були подані письмові заперечення на заяву відповідача про поновлення процесуального строку.
04.03.2026 відповідачем до суду через систему "Електронний суд" було подане клопотання про відкладення підготовчого засідання, продовження підготовчого провадження та участь в наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Позивач 04.03.2026 через систему "Електронний суд" подав до суду заперечення на клопотання Товариства про відкладення підготовчого засідання.
У підготовче засідання 04.03.2026 з`явився представник позивача, надала пояснення щодо поданих клопотань, підтримала свою позицію щодо залишення додаткових пояснень відповідача без розгляду та відмови в задоволенні клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Розглянувши в підготовчому засіданні подані клопотання суд дійшов висновку про наступне.
За приписами статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (стаття 114 Господарського процесуального кодексу України).
Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 07.11.2025 судом був встановлений Товариству строк на подання відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення вказаної ухвали. Згідно з повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету ТОВ "ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА", наявного в матеріалах справи, ухвала про відкриття провадження у справі була доставлена відповідачу 07.11.2025 о 18-00 год. У силу приписів пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження отримана відповідачем 08.11.2025, а тому відзив на позовну заяву мав бути поданим не пізніше 24.11.2025. з урахуванням частини 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідачем у вказаний строк не був поданий відзив на позовну заяву. 
Водночас 02.02.2026 Товариство скерувало до суду додаткові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на позовну заяву. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у вказаних поясненнях відповідач посилається на приписи статті 161 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що ґрунтується при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущений строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (стаття 119 Господарського процесуального кодексу України).
У заяві на поновлення процесуального строку відповідач посилався на несвоєчасне отримання доступу до матеріалів справи в системі "Електронний суд" та на тимчасову непрацездатність .
Суд критично оцінює такі доводи відповідача та вважає відсутніми підстави визнавати поважними причини пропуску строку, оскільки доступ до матеріалів справи представник Товариства отримав 16.12.2025, а період тимчасової непрацездатності адвоката припадає на 03.11.2025-07.11.2025 та 10.02.2026-13.02.2026.
Відповідно до приписів статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З огляду на наведене суд дійшов висновку про відмову в поновленні процесуального строку та, як наслідок, залишення додаткових пояснень Товариства від 02.02.2026 без розгляду.
Водночас суд зазначає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України).
Товариство неодноразово подавало до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання 01.12.2025, 29.12.2025, 28.01.2026 та 04.03.2026, що на переконання суду може свідчити про затягування розгляду справи.
За наслідками підготовчого засідання 04.03.2026 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначений розгляд справи по суті на 17.04.2026.
У судовому засіданні 17.04.2026 суд перейшов на стадію ухвалення рішення та повідомив, що рішення буде оголошене 27.04.2026.
27.04.2026 судом було проголошено рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.02.2025 між КП «Київпастранс», як споживачем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА», як постачальником, був укладений договір про постачання (закупівлю) електричної енергії №52.25-69 (далі - договір).
За умовами пункту 1.1. договору Постачальник продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
Найменування товару: Електрична енергія, код 09310000-5 за ДК 021:2015 «Електрична енергія» (надалі - товар/електрична енергія). Постачання товару за цим Договором передбачає поставку електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок Споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії (пункт 1.2. договору).
Згідно з пункт 1.3. договору очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2025 рік відповідно до Додатку 1 (Специфікація Товару) до цього Договору становить 119 691 900 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу електричної енергії у оператора системи розподілу. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.
Відповідно до пункту 4.1. договору сума цього договору (ціна Договору) визначається згідно з Специфікацією, що є невід`ємною частиною цього Договору і становить 790 963 573,53 грн (сімсот дев`яносто мільйонів дев`ятсот шістдесят три тисячі п`ятсот сімдесят три гривні 53 коп.) без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 158 192 714,71 грн (сто п`ятдесят вісім мільйонів сто дев`яносто дві тисячі сімсот чотирнадцять гривень 71 коп.), разом ціна Договору становить 949 156 288,24 грн (дев`ятсот сорок дев`ять мільйонів сто п`ятдесят шість тисяч двісті вісімдесят вісім гривень 24 копійок) з ПДВ.
Загальна сума цього договору (ціна Договору) може змінюватись залежно від кількості переданої електричної енергії та її ціни, згідно Актів приймання-передачі, але не може бути більшою 949 156 288,24 грн (дев`ятсот сорок дев`ять мільйонів сто п`ятдесят шість тисяч двісті вісімдесят вісім гривень 24 копійок) в тому числі ПДВ (згідно поданої пропозиції) та зазначеної в п.4.1. цього Договору (пункт 4.2. договору).
Пунктом 4.3. договору передбачений Порядок розрахунку (визначення) ціни за 1 кіловат-годину (далі - одиниця Товару), спосіб її формування погоджено та закріплено сторонами у Додатку № 2 до цього договору.
Ціна за одиницю Товару включає тариф на послуги з передачі електричної енергії, що затверджується Регулятором та всі інші складові вартості за одиницю Товару, необхідні для виконання цього Договору, та не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, технічного обслуговування, комерційного обліку тощо, які оплачуються Споживачем самостійно.
Постачальник за цим Договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати, що не визначена цим Договором.
Ціна за одиницю Товару, спожитого в розрахунковому періоді, визначається та розраховується після завершення кожного розрахункового періоду відповідно до порядку, визначеного в Додатку №2 до Договору та відображається у Акті приймання-передачі товару (електричної енергії), форма якого визначена у Додатку №5 до цього Договору (далі - Акт), який складається після завершення кожного розрахункового періоду.
Для одного об`єкта споживання застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії (пункт 4.4. договору).
Розрахунковим періодом за цим Договором є 1 календарний місяць (пункт 4.5. договору).
Розрахунки Споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок) Постачальника.
При цьому, Споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим договором через банківську платіжну систему та в інший, не заборонений чинним законодавством, спосіб.
Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування грошових коштів на спецрахунок Постачальника.
Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього договору. Спецрахунок Постачальника зазначається у платіжних документах Постачальника, у тому числі у разі його зміни (пункт 4.6. договору).
Відповідно до пункту 4.7. договору оплата рахунка та акту прийняття-передачі товарної продукції Постачальника за цим Договором мас бути здійснена Споживачем протягом 30 (тридцяти) календарних днів після підписання Сторонами актів приймання-передачі електричної енергії за електричну енергію, спожиту в розрахунковому періоді.
Споживач здійснює плату за послугу з розподілу (передачі) електричної енергії безпосередньо оператору системи розподілу (пункт 4.8. договору).
За умовами пункту 12.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2025, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
На виконання умов договору відповідач здійснив постачання електричної енергії позивачу, а останній прийняв поставлений товар за період березень - квітень 2025 року на загальну суму 89 893 658,01 грн. Факт постачання та прийняття електричної енергії підтверджується належним чином оформленими Актами приймання-передачі електричної енергії, долученими до матеріалів справи, а здійснення Позивачем оплати вартості поставленої електричної енергії у повному обсязі підтверджується копіями платіжних інструкцій, наявних у матеріалах справи.
Листами від 21.03.2025 №2103-13 та від 28.03.2025 №2803-7 відповідач повідомив позивача про переведення його з 14.04.2025 на постачальника «останньої надії» - ДПЗД «Укрінтеренерго».
Підставою для такого переведення відповідач вказав на економічну недоцільність подальшого виконання умов договору, мотивуючи це тим, що подальше постачання електричної енергії неминуче призведе до збитків та дефолту з його боку, водночас відповідач зазначив, що такі дії мають на меті уникнення можливих негативних наслідків для обох сторін, які виникли незалежно від їх волі.
У відповідь на зазначені листи позивач листом від 10.04.2025 №053/01/01.1-20 зазначив про порушення відповідачем вимог чинного законодавства, що регулює порядок припинення постачання електричної енергії та розірвання договору, а також звернув увагу, що односторонні дії відповідача щодо переведення його на постачальника «останньої надії» без дотримання встановленого законом порядку призведуть до понесення збитків зі сторони позивача.
Крім того, відповідач направив позивачу додатковий лист від 10.04.2025 №1004-7, у якому повторно наголосив на економічній недоцільності подальшого виконання умов договору та зазначив, що переведення позивача на постачальника «останньої надії» - ДПЗД «Укрінтеренерго» має відбутися вже з 13.04.2025.
15.05.2025 між КП «Київпастранс» та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (ДПЗД «Укрінтеренерго») було укладено Договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» №52.25-160, шляхом приєднання споживача до публічного договору, відповідно до умов якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору, що зазначені в Додатку 1 до Договору (комерційна пропозиція).
Додатковою угодою №1 від 15.05.2025 до договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 15.05.2025 №52.25-160 Сторони узгодили обсяг постачання електричної енергії з 13.04.2025 по 30.04.2025 за ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», як оператора системи розподілу/передачі, а також суму договору, яка визначається як очікувана вартість обсягів постачання електричної енергії протягом вказаного періоду та яка становить: 22 014 112,58 грн, крім того ПДВ 4 402 822,52 грн, всього з ПДВ - 26 416 925,1 грн.
Відповідно до пункту 3.6 вказаного договору початок постачання електричної енергії Споживачу починається з факту споживання електричної енергії у перший день, наступний за звітним днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ у разі укладення Договору між Сторонами.
На виконання умов договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 15.05.2025 №52.25-160, ДПЗД «Укрінтеренерго» здійснило продаж електричної енергії у квітні 2025 року в обсязі 7,43538 млн кВт*год без ПДВ (8,92246 млн кВт*год з ПДВ), а Позивач прийняв зазначений товар, що підтверджується Актами купівлі-продажу електричної енергії на загальну суму 26 416 992,1 грн.
Разом з тим, оскільки відповідач не здійснив свого обов`язку з постачання електричної енергії, позивач зазнав збитків, розмір яких обґрунтовує наступним. 
За умовами договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 26.02.2025 №52.25-69 вартість 1 кВт*год електричної енергії становила 5,25333 без ПДВ, про що зазначено в Актах приймання-передачі товару (електричної енергії). У той же час, за умовами Договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 15.05.2025 №52.25-160 й згідно з Актами купівлі-продажу електроенергії вартість 1 кВт*год електричної енергії становила 7,43538 грн без ПДВ.
За період з 13.04.2025 по 30.04.2025 КП «Київпастранс» використало 2 968 113 кВт*год, а тому за умови належного виконання ТОВ «Енергетично-Інвестиційна Група» його зобов`язань за Договором від 26.02.2025 №52.25-69 вартість отриманого обсягу електричної енергії за вказаний період становила б 18 710 972,48 грн (2 968 113 кВт*год х 6,303996 грн з ПДВ), водночас КП «Київпастранс» фактично сплатило ДПЗД «Укрінтеренерго» за даний період - 26 416 992,10 грн.
Отже, розмір понесених позивачем збитків становить суму 7 706 019,62 грн (26 416 992,10 - 18 710 972,48), які останній поніс, у зв`язку з необхідністю укладення Договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 15.05.2025 №52.25-160 за вищою ціною електричної енергії порівняно з ціною, яка була визначена в Договорі постачання електричної енергії споживачу від 26.02.2025 №52.25-69, укладеного з ТОВ «Енергетично-Інвестиційна Група».
Відповідно до пункту 4.14.2 Договору, Споживач має право у разі невиконання або неналежного виконання умов поставки Товару використати забезпечення виконання договору для відшкодування будь-яких витрат та збитків, понесених у зв`язку з такими діями Постачальника, з огляду на викладене, Позивач враховує суму забезпечувального (гарантійного) платежу який ТОВ «Енергетично-Інвестиційна Група» було перераховано на поточний рахунок КП «Київпастранс» у розмірі 4 745 781,44 грн, як часткове покриття понесених збитків Позивачем.
Враховуючи вищенаведене, загальна сума понесених збитків, які позивач просить суд стягнути з ТОВ «Енергетично-Інвестиційна Група» становить 2 960 236,62 грн. Крім суми збитків КП "Київпастранс" також просило суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 575 745,68 грн, інфляційні втрати в розмірі 113 242,87 грн та три проценти річних у розмірі 55 717,32 грн.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частинами першою-третьою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За загальними положеннями статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).
Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина.
Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.
Судом встановлено, що умовами договору про постачання (закупівлю) електричної енергії № 52.25-69 сторони передбачили, що постачальник не несе відповідальність за можливі наслідки, пов`язані з обмеженням або припинення електропостачання, яке здійснене у порядку, встановленому ПРЕЕ та цим договором (пункт 7.4)
З представлених суду документів, зокрема, листів від 21.03.2025 №2103-13, від 28.03.2025 №2803-7, від 10.04.2025 № 1004-7 вбачається, що ТОВ "ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА" ініціювало переведення позивача на постачальника «останньої надії» та припинення постачання електричної енергії саме відповідачем з підстав відсутності економічної недоцільності подальшого виконання умов договору, мотивуючи це тим, що подальше постачання електричної енергії неминуче призведе до збитків та дефолту з його боку.
Наведене свідчить, що припинення постачання електричної енергії відповідачем КП «Київпастранс» мало місце саме за ініціативою постачальника, а не у порядку встановленому ПРЕЕ та договором.
Відповідно до пункту 6.2 договору про постачання (закупівлю) електричної енергії № 52.25-69 постачальник зобов`язався протягом 3 (трьох) днів від дати, коли постачальнику стало відомо про нездатність продовжувати постачання електричної енергії споживачу, він зобов`язується інформувати споживача про його право: - перейти до електропостачальника, на якого в установленому порядку покладені спеціальні обов`язки (постачальник «останньої надії»); - на відшкодування збитків, завданих у зв`язку з неможливістю подальшого виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором.
Разом з тим судом встановлено, що умовами пункту 8.3 договору про постачання (закупівлю) електричної енергії № 52.25-69 передбачено, що постачальник відшкодовує споживачу збитки, понесені споживачем у зв`язку із припиненням постачання електричної енергії споживачу оператором системи на виконання неправомірного доручення постачальника в обсягах, передбачених ПРРЕ.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не спростовано, що за умовами договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 26.02.2025 №52.25-69 вартість 1 кВт*год електричної енергії становила 5,25333 без ПДВ, а за умовами договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 15.05.2025 №52.25-160 вартість 1 кВт*год електричної енергії становила 7,43538 грн без ПДВ.
За період з 13.04.2025 по 30.04.2025 КП «Київпастранс» використало 2 968 113 кВт*год вартість якої за умовами договору від 26.02.2025 №52.25-69 становила б 18 710 972,48 грн (2 968 113 кВт*год х 6,303996 грн з ПДВ). Проте, позивач фактично сплатило ДПЗД «Укрінтеренерго» за даний період - 26 416 992,10 грн.
Отже різниця між вартістю спожитої електричної енергії, за умови продовження її постачання саме відповідачем, та вартістю такої електричної енергії згідно з новим договором позивача з постачальником «останньої надії», який останній не мав би укладати за умови виконання відповідачем свого договірного обов`язку, і є збитками понесеними позивачем, розмір яких становить 7 706 019,62 грн (26 416 992,10 грн - 18 710 972,48 грн).
У межах даного позову КП «Київпастранс» просило суд стягнути з відповідача 2 960 236,62 грн збитків, оскільки позивачем було реалізоване його право передбачене пунктом 4.14.2 договору, щодо використання суми (4 745 781,44 грн) забезпечення виконання договору для покриття будь-яких витрат та збитків, понесених через дії постачальника. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
З системного аналізу викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано підстав, з наявністю яких сторони в договорі передбачили обов`язок відповідача відгодування збитків, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення 2 960 236,62 грн збитків.
Щодо вимог КП «Київпастранс» про стягнення пені в розмірі 575 745,68 грн, інфляційних втрат у розмірі 113 242,87 грн, трьох процентів річних у розмірі 55 717,32 грн суд відзначає наступне.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, частиною другою якої передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 Цивільного кодексу України і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Верховний Суд у постанові від 25.03.2021 у справі №925/446/20 дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 509, 524, 533, 534, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина перша статті 225 Господарського кодексу України).
Отже, збитки, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, на користь особи, права або законні інтереси якої порушено, є грошовим зобов`язанням.
Стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 цього Кодексу).
Таким чином у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі №910/14341/18 дійшов висновку, що по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди.
Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03.04.2019 у справі № 757/3725/15-ц, від 04.12.2019 у справі № 463/389/14-ц, від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що заявлена обов`язок відповідача відшкодувати збитки, закріплений в договорі, не можна кваліфікувати, як грошове зобов`язання до конкретизації його змісту, що унеможливлює застосування такого виду відповідальності, як стягнення пені та стягнення компенсаційних платежів, оскільки такі вимоги є передчасними, що зумовлює відмову в їх задоволенні.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову КП «Київпастранс».
З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення 3 704 942,49 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.12.2025) задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГЕТИЧНО-ІНВЕСТИЦІЙНА ГРУПА" (Україна, 01014, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 43, офіс 5; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44494907) на користь Комунального підприємства "Київпастранс" (Україна, 04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНЕ ШОСЕ, будинок 2; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 31725604) 2 960 236,62 грн збитків та 35 238,92 грн судового збору.
3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.
4. У іншій частині позову про стягнення пені в розмірі 575 745,68 грн, інфляційних втрат у розмірі 113 242,87 грн, трьох процентів річних у розмірі 55 717,32 грн та 8 865,05 грн судового збору відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 17.06.2026.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ