ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року	Львів	Справа № 300/3443/25 пров. № А/857/36036/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б, Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року (головуючий суддя: Гомельчук С.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, - 

встановив:

ОСОБА_1 , 16.05.2025, звернулася з позовом до суду, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 212950008165 від 07.04.2025 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стражу періоди роботи з 27.12.1984 по 30.07.1985, з 28.09.1990 по 16.11.1998 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1982 та повторно розглянути заяву від 31.03.2025 про призначення пенсії за віком.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що 31.03.2025 вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 07.04.2025 прийнято рішення № 212950008165 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, до страхового стажу не зараховані періоди роботи з 27.12.1984 по 30.07.1985, оскільки наявне виправлення дати наказу на зарахування, яке не засвідчено належним чином та період роботи з 28.09.1990 по 16.11.1998 через відсутність назви підприємства, що вносило запис про прийняття на роботу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 212950008165 від 07.04.2025 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стражу періоди роботи з 27.12.1984 по 30.07.1985, з 23.08.1992 по 16.11.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1982 та повторно розглянути заяву від 31.03.2025 про призначення пенсії за віком.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відсутні підстави для врахування до страхового стажу періоду роботи з 27.12.1984 по 30.07.1985 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1982, оскільки наявне необумовлене виправлення дати наказу на зарахування, яке не засвідчено належним чином та періоду роботи з 28.09.1990 по 16.11.1998 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.09.1982, оскільки не зазначено назву підприємства, що вносило запис про прийняття на роботу.
Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка 31.03.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 25-26).
За принципом екстериторіальності заяву позивачки про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07.04.2025 № 212950008165 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період з 27.12.1984 по 30.07.1985, оскільки наявне виправлення дати наказу на зарахування, яке не засвідчено належним чином та період роботи з 28.09.1990 по 16.11.1998, оскільки не зазначено назву підприємства, що вносило запис про прийняття на роботу (а.с. 28).
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивачка, в інтересах якої діє представниця, звернулася до суду з позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачкою не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а також порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01 січня 2004 року. 
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права на пенсійні виплати та порядок визначення їх розмірів. 
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України за даними системи персоніфікованого обліку, а за періоди до її впровадження – на підставі документів та у порядку, що діяли до набрання чинності Законом № 1058-IV. При цьому періоди трудової діяльності, які відповідно до раніше чинного законодавства враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії, зараховуються до страхового стажу на умовах та у порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше. 
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного пенсійного віку за наявності визначеного законом страхового стажу. Зокрема, у разі недостатності страхового стажу для призначення пенсії після досягнення 60 років, особа має право на призначення пенсії після досягнення 63 років за наявності страхового стажу, визначеного частиною другою цієї статті. 
Відповідно до статті 44 Закону № 1058-IV призначення або перерахунок пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично у випадках, передбачених законом. Для призначення пенсії особа подає до органу Пенсійного фонду України заяву та документи, необхідні для підтвердження права на пенсійне забезпечення. 
У разі відсутності у системі персоніфікованого обліку необхідних відомостей про страховий стаж територіальний орган Пенсійного фонду України зобов`язаний повідомити особу про необхідність подання відповідних документів, у тому числі через особистий електронний кабінет на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України. 
Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637). Пунктами 1 та 3 Порядку № 637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи до впровадження системи персоніфікованого обліку, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби чи навчання, а також архівними установами. 
Також Порядком № 637 передбачено можливість подання документів в електронній формі з накладенням кваліфікованого електронного підпису. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
У випадках, коли трудова книжка відсутня або містить неправильні чи неточні записи, для підтвердження стажу роботи можуть прийматися інші документи, зокрема довідки, виписки з наказів, особові рахунки, відомості про видачу заробітної плати, письмові трудові договори, характеристики та інші документи, що містять відомості про періоди роботи. При цьому підтвердженню підлягають лише ті відомості, які внесені на підставі належних документів. 
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, усі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення або звільнення вносяться роботодавцем після видання відповідного наказу та повинні точно відповідати його змісту. Записи виконуються належним чином та засвідчуються відповідними підписами і печатками. 
Пунктом 4.1 Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу та нагородження засвідчуються підписом керівника підприємства або уповноваженої особи та печаткою підприємства або кадрової служби. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладено на керівника підприємства, установи чи організації. 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що обов`язок щодо належного ведення трудових книжок покладається на роботодавця, а тому недоліки у їх оформленні або веденні не можуть мати негативних наслідків для працівника та бути підставою для обмеження його права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що особа не може нести відповідальність за неналежне оформлення роботодавцем первинної документації чи трудової книжки, якщо фактичне виконання роботи підтверджується наявними у справі доказами. Формальні недоліки в оформленні документів не можуть бути безумовною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу та, як наслідок, для обмеження права особи на пенсійне забезпечення. 
Аналогічна правова позиція щодо недопустимості покладення на особу негативних наслідків неналежного оформлення трудової книжки або іншої кадрової документації висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 677/277/17.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1982 року містяться, зокрема, записи № 7 від 27 грудня 1984 року про прийняття її на роботу кухарем 3 розряду до пансіонату Херсонської взуттєвої фабрики в с. Залізний Порт та запис № 8 від 30 липня 1985 року про звільнення за власним бажанням, а також записи № 19 від 28 вересня 1990 року про зарахування робочою, № 20 від 17 листопада 1998 року про переведення до тарного цеху робочою та № 21 від 11 грудня 2001 року про звільнення.
Разом з тим, із змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07 квітня 2025 року № 212950008165 вбачається, що підставою для неврахування зазначених періодів роботи визначено наявність виправлення у даті наказу про зарахування на роботу, а також відсутність назви підприємства, яким внесено запис про прийняття на роботу.
Оцінюючи наведені доводи відповідача, суд апеляційної інстанції виходить з того, що працівник не може нести відповідальність за правильність оформлення кадрової документації на підприємстві, а недотримання роботодавцем вимог щодо ведення трудових книжок не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на соціальний захист та пенсійне забезпечення.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, у якій суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що формальні недоліки у веденні трудової книжки не можуть бути безумовною підставою для неврахування відповідного періоду роботи при призначенні пенсії. 
Аналогічний правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, у якій зазначено, що окремі недоліки заповнення трудової книжки не спростовують факту перебування особи у трудових відносинах та не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи до страхового стажу.
Суд зазначає, що при оцінці поданих особою документів орган Пенсійного фонду України повинен виходити насамперед із їх змісту та сукупності відомостей, які вони містять, а не лише з формальних ознак їх оформлення.
При цьому, реалізовуючи свої владні управлінські функції, пенсійний орган зобов`язаний діяти добросовісно, розсудливо, пропорційно та обґрунтовано, як того вимагають положення частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не допускаючи створення штучних та необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами права на пенсійне забезпечення.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що не зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивачки суперечило б принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права.
Так, у пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає передбачуваність застосування правових норм та недопустимість свавільного втручання у права особи. Обмеження прав людини повинні ґрунтуватися на чітких і зрозумілих критеріях, які дозволяють особі передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
За таких обставин доводи відповідача щодо неможливості врахування спірних періодів роботи через наявність виправлення у даті наказу про прийняття на роботу та відсутність назви підприємства, яке внесло відповідний запис до трудової книжки, суд вважає безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства.
Разом з тим судом першої інстанції правильно встановлено і зазначено, що відповідно до розрахунку страхового стажу (форма РС-право) позивачці вже зараховано до страхового стажу періоди догляду за дитиною до трьох років з 05 квітня 1989 року по 22 серпня 1992 року та з 17 листопада 1995 року по 16 листопада 1998 року, у зв`язку з чим зазначені періоди частково перетинаються із періодами роботи, які позивачка просить зарахувати до страхового стажу.
Суд наголошує, що відповідно до абзацу дев`ятого частини третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється в одинарному розмірі, крім випадків, прямо передбачених законом.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до страхового стажу позивачки підлягають зарахуванню періоди роботи з 27 грудня 1984 року по 30 липня 1985 року та з 23 серпня 1992 року по 16 листопада 1995 року, оскільки вони підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема записами у трудовій книжці.
Таким чином, у сукупності встановлених обставин справи та наданих доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07 квітня 2025 року № 212950008165 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, а також зобов`язання відповідача зарахувати позивачці до страхового стажу спірні періоди роботи та повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі № 300/3443/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська