Справа № 444/1273/24 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З. Л. 
Провадження № 22-ц/811/2808/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника прокуратури Яворського Я.Т., представника позивача Бойцун А.О., представника відповідачки Комарницької Н.В., представника третьої особи Хиря В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Комарницької Надії Василівни на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року в складі судді Оприска З.Л. в справі за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_1 , Приватного підприємства «РОТЕН», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -
встановив:

У березні 2024 року прокурор Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі позивача Львівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_1 , Приватного підприємства «РОТЕН», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Вимоги обґрунтовані тим, що за результатами опрацювання та отриманої із Публічної кадастрової карти України інформації встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 . 
Разом з тим, вказана земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), що свідчить про її належність до земель оборони. 
Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Рава-Руської міської ради. 
Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2021 № 590 за померлим ОСОБА_2 , виданого Рава-Руською державною нотаріальною конторою. 
Земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (теперішня Рава-Руська ОТГ). 
В свою чергу, вищезазначеному передувало те, що на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 30.08.2002 за № 779, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,8527 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства, виданий державний акт ЛВ 014637 від 29.04.2003.
Згідно із записами Поземельної книги, дату державної реєстрації речового права на нерухоме майно визначено 30.08.2021, земельна ділянка належить ОСОБА_1 , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2021 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 2446400646227. 
Таким чином, попри вимоги ст.ст. 77, 84, 117, 122 ЗК України, земельна ділянка площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, яка входить до складу земель оборони, безпідставно перебуває в приватній власності, про що внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру. 
Відповідачкою чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, які полягають у перебуванні даної ділянки у приватній власності відповідачки, шляхом державної реєстрації такого права, що не дає позивачу можливості розпоряджатися цією ділянкою без усунення відповідних перешкод в її користуванні, шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності за відповідачкою та зобов`язання останню повернути позивачу вказану ділянку. 
Перебування земель, що розташовані між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, в чужому користуванні, окрім державної, фактично унеможливлює виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. 
Просив усунути власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації, перешкоди у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, яка належить ОСОБА_1 , шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; зобов`язання ОСОБА_1 повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області; стягнути з відповідачки судовий збір.
Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Усунуто перешкоди власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, яка належить ОСОБА_1 .
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судовий збір в розмірі 4844 грн. 80 коп.
Рішення суду оскаржила представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Комарницька Н.В., вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Так, сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2021 № 590 належить земельна ділянка площею 1,8527 га, яка розташована в с. Річки, кадастровий номер 4622787900:27:000:0027. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №014637, виданого 29.04.2003 Жовківською районною державною адміністрацією. 
Спірна земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (теперішня Рава-Руська ОТГ), передана у приватну власність спадкодавця апелянта – ОСОБА_2 , 30 серпня 2002 року на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 30.08.2002 за № 779 у порядку, встановленому чинним на той час законодавством України. 
Зауважень щодо законності процедури передачі спірної земельної ділянки у власність спадкодавця апелянта від учасників провадження не надходило. 
При цьому, стороною відповідача подано копії документів, які лягли в основу прийняття розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації від 30.08.2002 за № 779, а саме: Технічна документація по передачі земельних часток (паїв) в натурі і видачі Державних актів на право власності на землю громадянам Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області, Розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації № 827 від 16.10.1997 р. «Про надання дозволу громадянам Річківської сільської ради на складання проектів відведення земельних часток (паїв)» (складова частина Технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі і видачі Державних актів на право власності на землю громадянам Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області), рішення Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області ІІІ сесії IV демократичного скликання № 12 від 08 серпня 2002 року «Про погодження проекту передачі земельних ділянок (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю громадянам Річківської сільської ради (складова частина Технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі і видачі Державних актів на право власності на землю громадянам Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області).
Під час передачі спірної земельної ділянки у приватну власність спадкодавця апелянта отримано погодження усіх можливих органів влади, які діяли на момент 2002-2003 року, однак суд при вирішенні справи у першій інстанції без відповідних обґрунтувань не досліджував ці докази сторони відповідача.
Звертає увагу, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, допустив неправомірне (без наявної на те законної підстави) втручання у право власності апелянта.
Більше того, суд порушив принцип змагальності сторін, ставши в певній мірі необґрунтовано на сторону позивача при оцінці доказів: беручи до уваги докази сторони позивача, які не відповідають вимогам чинного законодавства, водночас абсолютно не оцінюючи докази сторони апелянта.
Звертає увагу, що факт існування лінії інженерно-прикордонних споруджень взагалі не був предметом досліджень у суді першої інстанції, відсутні будь які матеріали, які б стосувалися власне лінії інженерно-прикордонних споруджень, жодна із сторін не наводила доводів, які б стосувалися власне інженерно-прикордонних споруджень .
Також, не було предметом дослідження у суді першої інстанції фактичне розташування земельної ділянки у просторі, у зв`язку з чим неможливо встановити просторове розташування спірної земельної ділянки і її накладення на так звану прикордонну смугу на момент передачі її у приватну власність спадкодавця апелянта.
Зазначає, що з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Державного комітету у справах охорони державного кордону, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Станом на момент набуття права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцем апелянта (як і станом на момент подання цієї апеляційної скарги) існують два самостійні способи визначення земель оборони у прикордонні: 1) встановлення чіткого розміру прикордонної смуги (як у 2021 році – 5 км) та 2) розташування земель між лініями державного кордону.
При розгляді справи у суді першої інстанції розташування лінії прикордонних інженерних споруджень на території Річківської сільської ради не досліджувалося, позивачем та в/ч НОМЕР_1 не надавались жодні документи щодо лінії прикордонних інженерних споруджень, а тому висновок суду першої інстанції, наведений у мотивувальній частині рішення (в частині розташування земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень), не відповідає обставинам справи. 
Судом у мотивувальній частині оскаржуваного рішення допущено змішування підстав і за наявності в обґрунтуваннях (додатках до заяв і клопотань позивача) доказів, які стосувалися чіткого розміру прикордонної смуги, суд помилково дійшов висновку про наявність прикордонних інженерних споруд.
Розмір прикордонної смуги (чітко встановленої у метрах/кілометрах без прив`язки до прикордонних інженерних споруд) та фактичне просторове розташування спірної земельної ділянки у межах прикордонної смуги судом не встановлювався.
Невстановлення фактичного розташування у просторі спірної земельної ділянки йде у розріз з положенням мотивувальної частини оскаржуваного рішення щодо висновку про те, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. 
У мотивувальній частині оскаржуваного рішення згадується, що з копії Постанови Львівської обласної ради депутатів трудящих від 06.09.1946 року № 24/109 вбачається, що Рава-Руський район Львівської області включено до прикордонної зони та встановлено в ньому 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги, однак пояснення, якого висновку доходить суд з цього приводу, немає.
Вважає, що викопіювання з Публічної кадастрової карти України абсолютно не відповідає вимогам, встановленим ДСТУ 4163:2020 Вимоги до оформлення документів (чинний від 01 вересня 2021 року), оскільки не містить відповідних реквізитів.
Поряд з цим, це єдиний доказ, який стосується просторового розташування спірної земельної ділянки.
До матеріалів справи також приєднано Технічний звіт по інвентаризації земель в/ч НОМЕР_1 на території Жовківського району Львівської області, зокрема, в частині, що містить Технічний звіт по інвентаризації земель в/ч НОМЕР_1 на території Річківської сільської ради за 1993 рік. 
Також додано копію Рішення № 97 Львівської обласної ради народних депутатів VI сесії II демократичного скликання від 20.03.1996.
Разом з цим, у змісті цих документів немає жодного підтвердження, що вони є взаємопов`язаними. 
Зокрема, у Рішенні № 97 затверджуються «зведені матеріали інвентаризації земель Міністерства оборони України та інших міністерств та відомств оборонного значення у районах площею 73,0 тис. га згідно з Додатком 1». 
При тому, відсутні будь-які посилання на такий документ, як «Технічний звіт по інвентаризації земель в/ч НОМЕР_1 на території Жовківського району Львівської області» чи згадки про нього. 
Більше того, значення площ земель по Жовківському району в згаданих документах не співпадають. Назва документа, який затверджується Рішенням №97, не стосується технічної інвентаризації земель Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Таким чином, відсутня юридична можливість поєднувати та ототожнювати Рішення № 97 та Технічний звіт, копії яких приєднані до матеріалів справи. 
Інші докази, які б стали безпосередньою підставою прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, судом у мотивувальній частині не згадуються.
Щодо недоведення факту належності земельної ділянки позивачеві до моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцем апелянта, то зазначає, що на відміну від апелянта, право власності якого належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав, позивач не довів, а суд не встановив факт реальної належності спірної земельної ділянки на праві державної власності позивачеві до набуття права власності на неї спадкодавцем апелянта, а отже, висновок суду про необхідність усунення перешкод в користуванні і розпорядженні спірною земельною ділянкою позивача є передчасним та необґрунтованим.
Також що суд першої інстанції не оцінював той факт, що земельна ділянка вибула з володіння держави з її волі, тому навіть якщо припустити, що таке рішення органу влади із певних причин могло бути помилковим, необхідно врахувати чітку позицію ЄСПЛ із цього приводу, у якій наголошується, що минулі помилки державних органів не повинні непропорційно виправлятися за рахунок добросовісних набувачів.
Звертає увагу, що Закон України «Про використання земель оборони» набув чинності лише 26 грудня 2003 року. 
Вважає, що судом здійснено неправильно розмежування віндикаційного та негаторного позовів, а тому помилково не застосовано правові наслідки спливу строку позовної давності. 
З метою правильного розмежування віндикаційних і негаторних позовів необхідно встановлювати, чи переслідував апелянт мету заволодіти майном і користуватися ним як своїм, чи він лише створив умови, за яких власник позбавлений можливості користуватися своїм майном, але і сам відповідач не має наміру володіти спірним майном. 
Якщо апелянт заволодів спірним майном для власного використання, при цьому законного власника було повністю позбавлено володіння, то застосуванню підлягає віндикаційний позов. 
Для віндикаційного позову строк позовної давності сплив.
Вважає, що початок перебігу строку позовної давності 16.02.2024 визначено судом помилково.
Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
В свою чергу, земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання.
Усталена судова практика Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі №297/1395/15-ц, від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц, від 26.10.2020 у справі №297/1408/15-ц свідчить про те, що землі у межах прикордонної смуги відносяться до земель оборони та не можуть передаватись у комунальну чи приватну власність.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 знаходиться між лінією державного кордону України з Республікою Польща та ділянкою для розміщення та постійної діяльності ДПС України (лінією інженерно-прикордонних споруджень), що підтверджується викопіюванням із Публічної кадастрової карти України.
Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка входить до складу земель оборони, однак в порушення вимог ст.ст. 77, 84, 117, 122 ЗК України, перебуває в приватній власності, про що внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру.
Як зазначає позивач у позові, відповідачем чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, які полягають у перебуванні даної ділянки у приватній власності відповідача, шляхом державної реєстрації такого права, що не дає позивачу можливості розпоряджатися цією ділянкою без усунення відповідних перешкод в її користуванні шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності за відповідачем та зобов`язання останнього повернути позивачу вказану ділянку. 
Суд прийшов висновку, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до фізичних осіб про усунення перешкод, які вона створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.
У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні й повернення земельної ділянки.
Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.02.2022 (справа № 363/669/17 за позовом прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 12.05.2022 (справа № 372/4154/18 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки); від 08.06.2022 (справа № 307/3155/19 за позовом державного лісогосподарського підприємства про визнання недійсним і скасування наказу та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 22.06.2022 (справа № 367/4140/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки лісового фонду); від 07.09.2022 (справа № 697/2434/16 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 21.09.2022 (справа № 367/4128/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки); від 18.01.2023 (справа № 369/10847/19 за позовом прокурора визнання незаконним і скасування рішення та витребування земельної ділянки), які прийняті з обов`язковим урахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 06.07.2021 (справа № 911/2169/20) та від 23.11.2021 (справа № 359/3373/16).
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що є усі підстави для скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки при реєстрації останньої як ділянки сільськогосподарського призначення не враховані встановлені межі прикордонної смуги, що належить до земель оборони та те, що вказані землі можуть перебувати виключно в державній власності.
Суд зобов`язав відповідача повернути спірну земельну ділянку у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації.
Окремо суд зазначив, що строк позовної давності в даному випадку не сплив, тому відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Також суд вирішив питання судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці  ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2021 № 590 належить земельна ділянка площею 1,8527 га, яка розташована в с. Річки, кадастровий номер 4622787900:27:000:0027. 
Дана земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 014637, виданого 29.04.2003 року Жовківською районною державною адміністрацією. Спірна земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (теперішня Рава-Руська ОТГ), що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2021 № 590.
Земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, площею 1,8527 га знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 , право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2021 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна – 2446400646227, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №368363007 від 04.03.2024, копії поземельної книги та Витягу з Державного земельного кадастру.
В свою чергу, спірна земельна ділянка площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 знаходиться між лінією державного кордону України з Республікою Польща та ділянкою для розміщення та постійної діяльності ДПС України (лінією інженерно-прикордонних споруджень), що підтверджується викопіюванням із Публічної кадастрової карти України.
Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 входить до складу земель оборони, однак безпідставно перебуває в приватній власності, про що внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру, відтак відповідачкою чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, просить усунути перешкоди власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме земельною ділянкою площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, яка належить ОСОБА_1 , шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання відповідачки повернути у користування власника спірну земельну ділянку.
Колегія суддів звертає увагу, що стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.
Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Згідно із ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно із пунктом 5 статті 20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».
За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 115 Земельного кодексу України уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.
Згідно із ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
Згідно із ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, використання повітряних суден, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
В свою чергу, статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. 
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Таким чином, способи захисту суб`єктивних прав це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Враховуючи наведене, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення негаторної вимоги, а саме зобов`язання відповідачку ОСОБА_1 повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області, задовольнивши і інші, фактично похідні до цієї, вимоги.
Зокрема, негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.
У постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52). 
Інші (протилежні) висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності до негаторних позовів відсутні, тому сформована єдина позиція з цього питання.
В свою чергу, неодноразово у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду звертала увагу і на те, що вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, за умов, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем та вважає, що належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
У підсумку, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).
Крім цього, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Наведене дозволяє дійти беззаперечного висновку про те, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 (провадження № 12-15гс25).
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що землі прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону (а вздовж лінії державного кордону України з російською федерацією і республікою білорусь - шириною до 2 кілометрів) належать до земель оборони і використовуються для забезпечення діяльності ДПС України, зокрема для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд, прикордонних знаків, просік, комунікацій та інших об`єктів. Ці землі мають особливий правовий режим, запроваджений законодавством, і використовуються з обмеженнями, передбаченими для забезпечення національної безпеки та оборони держави на кордоні.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, встановленої шириною 30-50 метрів вздовж державного кордону України, належать до земель оборони, щодо яких встановлений особливий режим використання та які можуть перебувати винятково у державній власності, а отже, мають обмежену оборотоздатність і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі якщо під час нового розгляду справи буде встановлено, що спірні земельні ділянки частково накладаються на 50-тиметрову смугу вздовж кордону, то судам необхідно врахувати висновки щодо ефективного способу захисту в таких категоріях справ.
Аналогічного підходу притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 922/4669/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 444/1011/20, від 15 січня 2025 року у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 902/71/24, а також Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 163/2369/16- ц, що додатково підтверджує те, що практика розгляду судом касаційної інстанції таких категорій справ є усталеною.
Крім цього, у зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування майна із чужого незаконного володіння, як правомірний та ефективний спосіб захисту, можна розглядати лише стосовно тієї частини земельної ділянки, що накладається на 50-метрову смугу вздовж кордону.
Іншими словами, прокурор має довести, яка саме площа земельної ділянки, в яких межах накладається на прикордонну смугу вздовж кордону, оскільки захистити право без з`ясування повних відомостей про спірні земельні ділянки та їх ідентифікації неможливо (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 441/123/16), тому відповідні обставини підлягатимуть доведенню та з`ясуванню у межах потенційно можливого нового судового провадження.
Такі ж висновки щодо способу захисту в аналогічних правовідносинах підтримані і Верховним Судом у постанові від 16 березня 2026 року, справа № 727/4654/19.
Обгрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 знаходиться між лінією державного кордону України з Республікою Польща та ділянкою для розміщення та постійної діяльності ДПС України (лінією інженерно-прикордонних споруджень) (в межах прикордонної смуги), що підтверджується викопіюванням із Публічної кадастрової карти України та свідчить про її належність до земель оборони, відтак впливає на цільове призначення такої, однак вимоги про витребування (індикаційного розову) не пред`явив.
Таким чином, з метою уникнення будь якої преюдиції на майбутнє, колегія суддів не робить висновків з приводу тих чи інших фактів спірних правовідносин, оскільки встановивши застосування прокурором неефективного способу захисту цивільного права та інтересу, колегія суддів вважає за можливе скасувати оскаржуване рішення з цих підстав та відмовити у задоволенні вимог Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння землями оборони, є віндикаційний позов, проте позивач вимог про витребування з чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки на підставі статей 387, 388 ЦК України не заявляв, а отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження, принципу змагальності судового процесу.
Враховуючи наведене, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін (постанова Верховного Суду від 11 червня 2025 року у справі № 552/2493/22 (провадження № 61-16995св24).
Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності на яку на даний час зареєстроване за ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що заявлений прокурором позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою власнику - державі в особі Львівської державної (військової) адміністрації, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання ОСОБА_1 повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, не спрямований у контексті зазначених обставин справи та висновків касаційного суду на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку.
В свою чергу, враховуючи спірні правовідносини, належним способом захисту права держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, що узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду, яка послідовно підтримана.
Як наслідок, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню.
Не може залишатися поза увагою колегії суддів і позиція Європейського суду з прав людини, яка викладена у рішенні від 09.05.2025 у справі «Бондар проти України», де констатовано порушення Україною ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, оскільки заявники не отримали жодного відшкодування за земельні ділянки, яких вони були позбавлені, а жодної спроби запропонувати їм таку компенсацію або будь яку іншу форму відшкодування зроблено не було.
Іншими словами, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
Європейський суд з прав людини також вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5813,76 грн необхідно стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Комарницької Надії Василівни – задовольнити.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб Військової частини НОМЕР_1 , Приватного підприємства «РОТЕН», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме земельною ділянкою площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, яка належить ОСОБА_1 , шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зобов`язання ОСОБА_1 повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 1,8527 га з кадастровим номером 4622787900:27:000:0027, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області – відмовити.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5813 (п`ять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 76 копійок за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 травня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:          С.М. Бойко

С.М. Копняк