ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/4215/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 із вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022; з 01.01.2024 по 16.08.2025 (включно) із урахуванням березня 2018 року як місяця підняття доходу (базового місяця);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022; з 01.01.2024 по 16.08.2025 (включно) із урахуванням березня 2018 року як місяця підняття доходу (базового місяця) з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 19.05.2023 (включно), грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного (2022, 2023) року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету7 Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаних 42 календарних дня (доби) додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023-25 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаних 42 календарних дня (доби) додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-25 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення, передбаченої Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за період військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення передбаченої Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за період військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 18.06.2025 по 16.08.2025 (включно), грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2025 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 18.06.2025 по 16.08.2025 (включно), грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2025 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні позивачу розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме у незастосуванні розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Окрім цього, позивач посилається на неправильне нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення, а також невиплату грошової компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки за період військової служби.
Ухвалою судді від 16.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 16.03.2026 та копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку за допомогою сервісу «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач станом день розгляду справи не скористався, тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вирішив справу за наявними матеріалами.
Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з копією військового квитка серії НОМЕР_2 та записами розділу 17 «Проходження військової служби» цього квитка, ОСОБА_1 у період з 09.03.2022 по 16.08.2025 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посадах начальника складу, командира взводу, командира відділення.
Під час проходження служби позивачем відповідачем у період з 09.03.2022 по 16.08.2025 встановлено розмір посадового окладу позивача та окладу за військовим званням виходячи з розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб», визначений законом на 01.01.2018 (1762,00 грн), що підтверджується картками особового рахунку військовослужбовця за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, наданими відповідачем у відповіді від 12.12.2025 №5074.
За картками особового рахунку індексація грошового забезпечення позивачу за період з 09.03.2022 по 31.12.2022 не нараховувалась, а за період з 01.01.2024 по 16.08.2025 нараховувалась незначними сумами (січень 2024 - 1925,22 грн, що були в подальшому утримані; жовтень - грудень 2024 - 115,06 грн, 115,06 грн та 160,48 грн відповідно; січень - 254,35 грн; серпень 2025 - 133,23 грн; вересень - 68,76 грн).
На звернення позивача від 05.11.2025 щодо проведення перерахунку грошового забезпечення відповідач листом від 12.12.2025 №5074 відмовив, мотивуючи свою відмову висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.02.2021 у справі №200/3774/20-а.
Не погоджуючись з такими діями (бездіяльністю), позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд керується таким.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови №704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103, яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови №704 внесено зміни, внаслідок яких пункт 4 викладено у новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким, зокрема, в пункт 4 Постанови №704 були внесені зміни. Отже, зміни до пункту 4 Постанови №704, внесені пунктом 6 Постанови №103, з 29.01.2020 не підлягають застосуванню.
Таким чином, з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін, тобто розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 10.10.2022 у справі №400/6214/21 та від 10.01.2023 у справі №120/8682/21-а.
Таким чином, з 29.01.2020, тобто з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18, виникають підстави для розрахунку грошового забезпечення з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Окремо суд звертає увагу, що 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704» (далі - Постанова №481), пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №481 набрала чинності 20.05.2023.
Разом з тим, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704.
З наведеного слідує, що з 18.06.2025 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №320/29450/24 - діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до змін, внесених Постановою №481.
Водночас, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17.02.2026 у справі №520/5814/24, в якій останній вказав таке.
Згідно з частинами першою - третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19 та від 10 січня 2023 року у справі №340/507/22).
Таким чином, пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Так, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2022 встановлено у розмірі 2481,00 грн; статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» - 2684,00 грн; статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» - 3028,00 грн.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, що стосуються реалізації конституційного права на соціальний захист, і сформулював юридичні позиції, згідно з якими за Конституцією України певні категорії громадян України потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, Рішення від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, Рішення від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016).
У первинній редакції пункту 4 Постанови №704 Кабінет Міністрів України визначив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями прожитковий мінімум, встановлений законом на поточний рік, як державний соціальний стандарт, встановлений законом, який був покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців на фоні росту цін та інфляції в країні та уникнути необхідності одноразових, штучних підвищень грошового забезпечення за рахунок видання окремих нормативно-правових актів.
Натомість пункт 4 Постанови №704 в редакції пункту 2 Постанови №481 замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину - 1762,00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови №704 як такої.
Враховуючи наведене, суд у цій справі дійшов висновку про те, що відповідно до Постанови №704 під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням позивача за весь період проходження ним військової служби (з 09.03.2022 по 16.08.2025) має застосовуватися пункт 4 Постанови №704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою №481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762,00 грн.
При цьому суд враховує, що пунктом 6 розділу XXIII та пунктом 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою. Відтак, оскільки названі допомоги є похідними від посадового окладу та окладу за військовим званням, протиправне заниження останніх потягло за собою заниження і вказаних виплат.
Враховуючи вищевикладене, суд керуючись статтею 245 КАС України дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо непроведення позивачу перерахунку грошового забезпечення (основного, додаткового та одноразових видів грошового забезпечення, в тому числі грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) за період з 09.03.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 16.08.2025 виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного (2022, 2023, 2025) року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, є протиправною.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення, в тому числі грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань) за період з 09.03.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 16.08.2025, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022, 2023 та 2025 років, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон №1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).
Згідно зі статтею 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відтак, індексація є складовою грошового забезпечення та підлягає нарахуванню і виплаті військовослужбовцям, зокрема позивачу.
При цьому суд зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Наведені висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17.
Крім того, базовий місяць для такої індексації визначається нормативно і відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, обираючи інакший місяць базовим, ніж той, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу).
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 29.11.2021 у справі №120/313/20-а.
Враховуючи положення Порядку №1078, місяць, у якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премія), є базовим.
Відповідно до пункту 1 Постанови №704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, згідно з якою змінено розмір грошового забезпечення, зокрема збільшено розмір посадового окладу, що є підставою для встановлення іншого базового місяця для проведення індексації.
Постанова №704 набрала чинності 01.03.2018. Відтак, березень 2018 року є місяцем підвищення тарифних ставок (посадових окладів) військовослужбовців.
Як вбачається з матеріалів справи, після березня 2018 року і впродовж усього періоду проходження позивачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 розмір тарифних ставок (окладів) військовослужбовців не підвищувався, інших обставин, які могли б змінити базовий місяць, у спірних правовідносинах не виникало.
Зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на визначення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, що випливає, зокрема, з роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 №48/о/66-17 та від 18.04.2018 №28/о/66-18.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21.
Таким чином, для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу за час проходження ним служби у Військовій частині НОМЕР_1 базовим місяцем (місяцем підвищення доходу) є саме березень 2018 року.
Натомість, як вбачається з карток особового рахунку позивача, відповідач за період з 01.01.2024 по 16.08.2025 нараховував позивачу індексацію грошового забезпечення із врахуванням грудня 2023 року як місяця підняття доходу (базового місяця), що свідчить про протиправність дій відповідача.
При цьому, суд враховує, що відповідно до абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 №2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (далі - Закон №2710-IX) зупинено на 2023 рік дію Закону №1282-XII.
Суд звертає увагу, що вказана норма є чинною та не визнавалась неконституційною.
Отже, підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення). Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.
Оскільки дію Закону №1282-XII зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок №1078, який прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 6 Закону №1282-XII, також не діє протягом 2023 року.
З урахуванням наведеного, підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 відсутні. Однак, позивач у цій справі не заявляє вимог щодо індексації за 2023 рік, відтак вказана обставина впливу на розгляд справи не має.
Законом України від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-ІХ застережень щодо зупинення дії Закону №1282-XII на 2024 та 2025 роки не введено. Отже, починаючи з 01 січня 2024 року у відповідача відновився обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення.
Враховуючи, що в період з 09.03.2022 (час зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) по 31.12.2022 дія Закону №1282-XII не була зупинена, а тарифні ставки (посадові оклади) військовослужбовців за вказаний період не підвищувались, відповідач був зобов`язаний нараховувати та виплачувати позивачу поточну індексацію грошового забезпечення з урахуванням березня 2018 року як базового місяця, чого ним зроблено не було.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 16.08.2025 (включно) із урахуванням березня 2018 року як місяця підняття доходу (базового місяця) є протиправною.
З метою ефективного захисту прав позивача суд також доходить висновку про необхідність зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу зазначеної індексації з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається, зокрема, право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Як встановлено судом, позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .
Відповідно до пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання в рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Не звернення військовослужбовця із заявами про отримання додаткової відпустки як учаснику бойових дій або грошової компенсації за таку відпустку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що відповідачем не спростовано.
Загальна кількість невикористаних позивачем календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2023-2025 років становить 42 календарних дні (по 14 днів за кожний рік).
Аналогічна правова позиція щодо обов`язку нарахування та виплати такої компенсації при звільненні викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №640/12880/20.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористаних 42 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки є протиправною, а у позивача виникло право на нарахування і виплату йому такої компенсації з урахуванням всіх складових грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях, на період дії воєнного стану.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів.
У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Не звернення військовослужбовця із заявами про отримання щорічної основної відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення або грошової компенсації за таку відпустку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні основної відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи, доказів того, що позивач за весь період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 (з 09.03.2022 по 16.08.2025) використовував щорічну основну відпустку або одержував за неї грошову компенсацію, відповідачем не надано. Картки особового рахунку також не містять відомостей про відповідні нарахування.
За таких обставин суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення, передбаченої статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період військової служби з 09.03.2022 по 16.08.2025 є протиправною.
З метою ефективного захисту порушеного права позивача суд також доходить висновку про необхідність зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу зазначеної компенсації з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, доказів понесення інших судових витрат останнім не надано, то такі, в силу приписів ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 16.08.2025 (включно) із урахуванням березня 2018 року як місяця підняття доходу (базового місяця).
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 09.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 16.08.2025 (включно) із урахуванням березня 2018 року як місяця підняття доходу (базового місяця) з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 за період з 09.03.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 16.08.2025 включно нарахування та виплати грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022, 01.01.2023 та на 01.01.2025, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошове забезпечення (основні та похідні додаткові та одноразові види грошового забезпечення) за період з 09.03.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 16.08.2025 включно, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022, 01.01.2023 та на 01.01.2025, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаних 42 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористаних 42 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.