П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/11914/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Момотюк А.І. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року, прийняте у складі суду судді Величка А.В. в місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому позивач просив суд: 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) та оголошення його в розшук; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів дані про порушення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) правил військового обліку та оголошення його в розшук; 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), які полягають у направленні звернення до відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області для здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 як особи, яка скоїла адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) повідомити відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 як особи, яка скоїла адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Момотюк А.І. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не враховано відсутність у повістці визначеної законом мети виклику та не взято до уваги факт попереднього оновлення позивачем облікових даних. Апелянт наголошує на порушенні відповідачем процедури оповіщення, а саме - надсиланні поштового відправлення без опису вкладення, що згідно з Порядком № 560 унеможливлює підтвердження вмісту листа. Апелянт також вказує на суперечливість висновків суду, який визнав законним доставлення позивача поліцією для складання протоколу, попри встановлену частиною 6 статті 258 КУпАП відсутність необхідності складання такого протоколу в особливий період.. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач із відповіді на адвокатський запит дізнався, що перебуває у розшуку як порушник правил військового обліку. Вказує, що повістка йому не надсилалася, протокол по справі про адміністративне правопорушення уповноваженою особою не складався, постанова не виносилася. Тому вважає оголошення його у розшук для подальшого адміністративного затримання незаконним.
Вважаючи, що до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів внесені недостовірні дані про порушення ним правила військового обліку, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність доказів наявності поважних причин для неявки, статус позивача як порушника правил військового обліку в реєстрі «Оберіг» та направлення звернення до органів поліції щодо його затримання та доставлення є правомірними заходами, передбаченими Порядком № 1487 та Порядком № 560. Суд констатував, що дії відповідача були спрямовані на забезпечення виконання позивачем військового обов`язку, а процедура звернення до органів поліції не є оголошенням особи в розшук у розумінні кримінального процесуального закону, що виключає підстави для визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (із подальшим продовженням такого строку).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон України № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 14 ст. 2 Закону України № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актам.
Частиною 2 статті 33 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України № 2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154).
Відповідно до п. 1 Положення № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
За приписами частин восьмої, дев`ятої статті 5 Закону №1951-VIII органами ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
З урахуванням вищезазначеного, ІНФОРМАЦІЯ_4 є органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з п.3 Порядку №1487 військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період. Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Пункт 79 Порядку №1487 передбачає, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку;
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України, організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, здійснюють взяття, зняття та виключення з військового обліку в установленому порядку.
Відповідно до абзацу 4 пункту 1 частини 2 розділу ІІ Закону України від 11.04.2024 №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані.
Отже, колегія суддів зауважує, що громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані були протягом 60 днів (до 18.07.2024) з дня набрання чинності цим Законом (18.05.2024) уточнити свої персональні дані, шляхом:
- самостійно прибути до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання;
- звернутись до центру надання адміністративних послуг;
- через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
Таким чином, відповідно до Порядку № 1487, на позивача як військовозобов`язаного покладені обов`язки щодо того, аби він став на військовий облік, повідомляв про зміну місце проживання та уточняв свої персональні дані у строк, визначений законом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вчасно уточнив свої дані 28.05.2024 року, про що свідчать наявні матеріали справи та не заперечується ні позивачем, ні відповідачем. 
Водночас, позивач в апеляційній скарзі вказує про незаконності мети виклику та форми повістки №1557663 від 09.12.2024 р. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно із ч. 7 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП.
Приписами ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-XII) визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти СБУ - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти СЗР України - за викликом керівників відповідних підрозділів СЗР України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Тобто, аналізуючи вищевикладені норми, відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-XII та ч. 3 ст. 22 Закону № 3543-XII, виконання військового обов`язку та з`явлення за викликом до ТЦК та СП у строки, зазначені в отриманих документах, є імперативним обов`язком військовозобов`язаного. 
Колегія суддів наголошує, що повістка є лише засобом письмового оповіщення особи про необхідність виконання нею конституційного обов`язку та не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України, оскільки не встановлює нових прав чи обов`язків, а лише деталізує час та місце виконання обов`язку, вже встановленого безпосередньо законом. 
Твердження апелянта про відсутність у нього обов`язку з`являтися за повісткою через нібито «незаконну мету виклику» (уточнення даних, які вже були уточнені) є безпідставним, оскільки військовий обов`язок має безперервний характер, а актуалізація даних у Реєстрі не обмежується одноразовою дією та не звільняє особу від подальших викликів для проходження інших процедур військового обліку. З огляду на це, обставини незгоди військовозобов`язаного із змістом або формою повістки не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки цей документ не є актом індивідуальної дії та не породжує самостійних правових наслідків, а обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитись за викликом до відповідного ТЦК установлений не повісткою, а законом №2232-XII. 
Дана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року по справі №380/2838/24.
До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, однією з вичерпних цілей виклику громадянина до районного (міського) ТЦК та СП є саме уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки). Реалізація вказаної мети здійснюється шляхом вручення або надсилання повістки, як це передбачено пунктом 28 зазначеного Порядку. 
З огляду на викладене, визначена у повістці мета виклику прямо кореспондує вимогам чинного законодавства та не може вважатися свавільною або такою, що не має правового підґрунтя. При цьому, факт попереднього оновлення даних особою не нівелює повноважень ТЦК та СП щодо здійснення подальшого контролю за актуальністю наданих відомостей та їх перевірки, що містяться в інформаційних базах, оскільки обов`язок з`явитися за повісткою є самостійним та імперативним законодавчим обов`язком військовозобов`язаного, виконання якого не ставиться в залежність від суб`єктивної оцінки громадянином доцільності такого виклику
На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що дії відповідача щодо формування та направлення повістки є лише технічним етапом реалізації владних повноважень у сфері військового обліку, що не свідчить про факт порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача, а тому доводи апелянта в цій частині не спростовують законності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Стосовно доводів апелянта у частині процедурних порушень при надсиланні повістки через відсутність опису вкладення, колегія суддів з цього приводу зазначає таке. 
Так, порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку урегульований Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 5 березня 2009 року (у редакції, що чинна на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.п. 13 п. 2 Правил № 270, рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. 
Згідно із п. 17 Правил №270, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою, згідно з тарифами оператора поштового зв`язку.
Із системного аналізу даних положень Правил № 270 вбачається, що в них визначені окремі категорії поштових відправлень: рекомендовані листи та листи з оголошеною цінністю; з описом вкладення можуть бути лише листи з оголошеною цінністю; до інших видів листів опис вкладення не передбачений.
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що опис вкладення є обов`язковим лише для листів з оголошеною цінністю, тоді як для інших категорій рекомендованих листів такий опис за загальним правилом не передбачений. 
Також, колегія суддів зауважує, що для встановлення судом факту направлення поштового відправлення у встановленому законодавством порядку, підлягають з`ясуванню такі обставини:
- вид поштового відправлення, яким було надіслано лист;
- наявність/відсутність опису вкладення листа (залежно від виду поштового відправлення);
- відповідність адреси одержувача, зазначеної у поштовому відправленні, місцезнаходженню юридичної особи;
- наявність у відповідача повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, в якому, серед іншого, зазначено найменування та його поштова адреса, причини невручення поштового відправлення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2024 року по справі № 380/18997/21.
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що повістка № 1557663 від 09.12.2024 р. була надіслана рекомендованим поштовим відправленням на адресу місця проживання позивача, яку він особисто зазначив під час уточнення своїх персональних даних. 
Колегія суддів ще раз звертає увагу на те, що згідно з системним аналізом Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270, опис вкладення є обов`язковим виключно для листів з оголошеною цінністю, тоді як рекомендовані листи приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості вкладення. 
Враховуючи приписи пункту 41 Постанови Кабінету Міністрів України № 560, належним підтвердженням оповіщення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою нею під час уточнення облікових даних. 
Оскільки відповідачем було дотримано процедуру направлення кореспонденції на актуальну адресу позивача, факт повернення відправлення з відміткою про невручення є юридично достатньою підставою для визнання позивача належним чином оповіщеним. 
З огляду на все вищезазначене, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта у частині щодо процедурних порушень при надсиланні повістки через відсутність опису вкладення та відхиляє їх.
Щодо інших доводів апелянта стосовно незаконності звернення ТЦК до поліції та оголошення позивача у розшук, колегія суддів зазначає наступне. 
Варто зауважити, що норми пункту 56 Порядку №1487 містять поняття «адміністративне затримання та доставлення призовників»; норми пункту 9 Положення №154 містять поняття «доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення», а за статтею 259 КУпАП «Доставлення порушника», з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, порушника може бути доставлено в поліцію, в підрозділ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до органу Державної прикордонної служби України, штабу громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону чи громадського пункту з охорони громадського порядку поліцейським, посадовою особою Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, військовослужбовцем чи працівником Державної прикордонної служби України або членом громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а при порушенні законодавства про державну таємницю або порушенні військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України, правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - до органів Служби безпеки України її співробітником.
Своєю чергою, за правилами статті 262 КУпАП, органи (посадові особи) Національної поліції правомочні здійснювати адміністративне затримання, зокрема, при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі наявність у застосунку «Резерв+» примітки «Порушення правил військового обліку» не свідчить про вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлено статтею 210 КУпАП. 
Відповідно до положень частини п`ятої статті 258 КУпАП, в особливий період протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 210-1 КУпАП, не складається у разі неявки особи за викликом без поважних причин, за умови наявності доказів її належного повідомлення. У такому випадку, доставлення особи органами Національної поліції здійснюється не для складання протоколу, а для забезпечення процедури розгляду справи та винесення керівником ТЦК та СП постанови про накладення адміністративного стягнення, що вимагає особистої присутності особи для реалізації її права на захист та надання пояснень.
Водночас, апелянт не погоджується із діями ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оголошення його в розшук посилаючись на те, що відсутні докази порушенням ним правил військового обліку.
Колегія суддів з цього приводу зауважує, що відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, а також порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначено приписами статтями 210, 210-1 КУпАП. Відтак, питання правомірності дій щодо проведення процедури притягнення до адміністративної відповідальності, має вирішуватись під час притягнення особи до відповідальності по КУпАП.
Колегія суддів акцентує увагу на необхідності розмежування понять матеріального складу адміністративного правопорушення та порушення правил військового обліку. Правила військового обліку є сукупністю встановлених Законом № 2232-XII обов`язків, порушення яких є об`єктивним юридичним фактом, що виникає в момент невиконання особою конкретної вимоги (зокрема, неявки за повісткою), незалежно від моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. 
Тобто правила військового обліку є цілісною системою встановлених Законом № 2232-XII та Порядком № 1487 обов`язків, виконання яких має безумовний та безперервний характер, а порушення цих правил є об`єктивним юридичним фактом, що виникає безпосередньо в момент невиконання особою конкретної вимоги закону або законного розпорядження органу військового управління, зокрема, неявки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за належним чином надісланою повісткою. Такий юридичний факт існує незалежно від моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки адміністративна відповідальність за статтями 210, 210-1 КУпАП є лише формою державного реагування на вже вчинене правопорушення, а не підставою для виникнення статусу особи як такої, що порушила правила військового обліку. 
Отже, відмітка в реєстрі «Оберіг» або звернення ТЦК та СП до органів поліції щодо доставлення особи є наслідком саме зафіксованого об`єктивного факту ігнорування військового обов`язку, що за своєю правовою суттю є реалізацією превентивних та виконавчих функцій у сфері мобілізаційної підготовки, а не актом притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні КУпАП. 
В той же час, ч. 3 ст. 38 Закону №2232-ХІІ визначено, що органи Національної поліції України у встановленому законом порядку зобов`язані за зверненнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України доставити до таких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки з метою виконання покладених на них завдань звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції щодо доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП (порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію) з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення.
Варто зауважити, що сама по собі наявність в застосунку «Резерв+» примітки «Порушення правил військового обліку» свідчить лише про те, що відповідачем, шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС було автоматично сформовано звернення до відділення поліції №2 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області щодо доставки позивача у зв`язку із ймовірним фактичним вчиненням ним адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Системний аналіз Закону №2232-ХІІ, Закону №1951-VIII, КУпАП та Порядку №1487 дає підстави для висновку, що вказані закони та постанова взагалі не містять такого поняття як розшук призовника, військовозобов`язаного та резервіста, а відтак у ТЦК та СП відсутній механізм оголошення розшуку військовозобов`язаних та резервістів. Вищенаведені положення не підпадають під визначення «розшук», незважаючи на те, що окремого порядку доставки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення не існує, а тому відомості в «Резерв +» такого змісту – «Розшукує ТЦК та СП», на переконання колегії суддів, мають суто інформативний характер, як це і передбачено ст. 2 Закону №1951-VIII.
Колегія суддів наголошує, що процедура адміністративного затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних і резервістів під час дії воєнного стану спрямована ВИКЛЮЧНО на забезпечення складання і розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 210-1 КУпАП. Такий захід не є видом відповідальності, не має каральної мети і не може бути використаний як інструмент примусового призову або мобілізації особи.
Інститут адміністративного затримання не наділяє ні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, ні органи Національної поліції повноваженнями щодо фактичного обмеження свободи особи поза межами часу, необхідного для складання матеріалів справи та передачі її для розгляду. У свою чергу, ухилення від мобілізації є кримінально караним діянням згідно зі статтею 336 Кримінального кодексу України, тому будь-які заходи примусового фізичного доставлення з метою мобілізації виходять за межі адміністративно-правової процедури та суперечать принципам, встановленим статтями 19 Конституції України та статей 260 263 КУпАП.
Отже, колегія суддів наголошує на тому, що адміністративне затримання може застосовуватися виключно для забезпечення розгляду справи про адміністративне правопорушення, але не для примусового направлення особи до проходження військової служби, здійснення мобілізаційних заходів або виконання наказів військового командування. Використання такого заходу з іншою метою є протиправним.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку, а також дії щодо направлення звернення до органів Національної поліції для адміністративного затримання позивача та його доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 , є правомірними, а тому у цій частині рішення суду першої інстанції є правомірним та таким, що ґрунтується на приписах закону.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Момотюк А.І. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька