ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2026 р. Справа№ 910/13924/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко А.І.
суддів: Мальченко А.О. 
Михальської Ю.Б. 

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп"
на рішення Господарського суду міста Києва
від 24.02.2026 (повний текст складено 03.03.2026)
у справі №910/13924/25 (суддя Карабань Я.А.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнери України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп"
про стягнення 3% річних за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 у розмірі 58 780, 36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» про стягнення суми 3% річних у розмірі 58 780, 36 грн.
Позові вимоги обґрунтовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" не було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/10657/24, у зв`язку з чим позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення з відповідача за період з 13.03.2020 по 01.04.2025 – 3% річних у розмірі 58 780, 36 грн, нарахованих на суму основного боргу 387 790, 00 грн, встановлену рішенням суду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 позов задоволено.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнери України" 58 780, 36 грн – 3% річних та 2 422,40 грн судового збору.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи щодо невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.204 у справі № 910/10657/24, у зв`язку з чим у позивача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникло право на нарахування 3% річних за період не виконання даного судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та розглянути питання розподілу судових витрат, які покласти на позивача в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено без надання вірної правової оцінки обставинам справи, з порушенням норм матеріального права без дотримання норм процесуального права, не є доведеними ті обставини, які суд безпідставно вважає встановленими, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до такого: 
- судом першої інстанції не враховано посилання апелянта на те, що ТОВ «Ріверсайд Груп» не підписувало договір оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, про відсутність у позивача оригіналу такого договору.
- призупинення на період дії карантину та військового стану строку зберігання документів та їх спливу, як можливість правомірно (а не на власний розсуд із порушенням встановлених правил) позивачу знищувати договір оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року;
Крім того, в апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про витребування від ТОВ «Контейнери України» оригіналу договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року для огляду у судовому засіданні та залучення його до матеріалів даної справи №910/13924/25.
В обґрунтування клопотання, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Ріверсайд Груп» про витребування відповідного доказу – оригіналу договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, як основоположного та єдиного доказу на підтвердження позивачем законності позовних вимог останнього.
ТОВ «Ріверсайд Груп» зазначає, що задоволення даного клопотання та витребування відповідних доказів, надасть змогу не лише належним чином здійснити захист процесуальних прав відповідача, а й надасть можливість прийняти повне, всебічне та об`єктивне судове рішення щодо заявлених позовних вимог ТОВ «Контейнери України» до ТОВ «Ріверсайд Груп» про стягнення заборгованості за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, дослідивши та оглянувши при цьому безпосередньо зміст, сутність та умови спірного договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, так і перевірці іншої запитуваної інформації, необхідність встановлення котрої існує на сьогодні.
З огляду на зазначене, ТОВ «Ріверсайд Груп» вважає, що дане клопотання до суду апеляційної інстанції та необхідність встановлення/дослідження наявності оригіналу договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, є законним та обґрунтованим, оскільки не порушує жодних прав та інтересів учасників даного спору, а є таким, що навпаки направлене на їх захист, дотриманні балансу та прийняття у майбутньому законного та обґрунтованого судового рішення за наслідками як розгляду по суті позовних вимог ТОВ «Контейнери України» до ТОВ «Ріверсайд Груп» про стягнення заборгованості за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, так і апеляційному перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 24 лютого 2026 року у справі №910/13924/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Тищенко А.І., суддів: Михальської Ю.Б., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13924/25. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
19.03.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13924/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 залишено без руху. Надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання даної ухвали.
01.04.2026 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду на виконання вимог ухвали суду від 01.04.2026 заявником усунуто недоліки апеляційної скарги, а саме: подано докази сплати судового збору (платіжна інструкція №2599 від 01.04.2026).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За правилами пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Контейнери України" (орендодавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" (орендар) укладено договір оренди контейнерів № ОК-013, відповідно до умов п. 1.1. якого орендодавець надає орендарю в тимчасове володіння і користування власне майно, а орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату, а після закінчення терміну дії договору повернути йому вказане майно.
Майно, що становить предмет цього договору, є морські 40-ка футові рефрижераторні контейнери, укомплектовані, підготовлені і придатні для перевезення і зберігання вантажів при контрольованій температурі в діапазоні температур -25+25 С. Контейнери пройшли мийку та дезінфекцію. Тип контейнера визначається даними специфікації до даного договору, що визначають умови оренди кожного контейнера, підписується сторонами для кожного з контейнерів або групи контейнерів і є невід`ємною частиною цього договору. Кількість контейнерів, що передаються в оренду визначається даними специфікації. Термін оренди визначається даними специфікації. Підставою для його продовження може служити письмова заявка орендаря, подана орендодавцю в термін 30 днів до закінчення початкового терміну оренди (п. 2.1, 2.2., 3.3. договору).
Пунктом 3.7. договору сторони погодили, дата закінчення оренди кожного контейнера вважається дата підписання сторонами акту прийому-передачі.
Відповідно до п. 5.1, 5.2, 5.6 договору орендна плата як вартість 1 дня оренди контейнера визначається даними специфікації. Орендна плата нараховується і оплачується орендарем до моменту поворотної передачі контейнерів орендодавцю. Оплата наступних періодів оренди здійснюється орендарем у вигляді авансового платежу в термін до 5 числа поточного місяця оренди.
Термін дії договору визначається терміном оренди згідно п. 3.3 цього договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності, визначеної цим договором і чинним законодавством України. Договір вважається таким, що закінчив свою силу при виконанні умов повернення майна орендодавцю і проведення повного розрахунку з орендодавцем відповідно до умов цього договору (п. 8.1., 8.2. договору).
Специфікацією №1 від 29.12.2018 до договору обумовлено вартість оренди 1 контейнера на місяць - 10737,00 грн, кількість контейнерів - 3 штуки, місце оренди: м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 150, термін оренди - з 01.01.2019 по 31.12.2019.
Контейнери (40-футові рефрижераторні контейнери: № ZCSU5927520; № НОМЕР_1 ; № GWLU5941015) були передані відповідачу 01.01.2019 за актом приймання-передачі до договору ОК-13 від 29.12.2018, повернуті з оренди позивачу 17.09.2020, що підтверджується актом від 17.09.2020 повернення контейнерів до договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018.
Однак, посилаючись на неналежне виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018, Товариство з обмеженою відповідальністю "Контейнери України" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" про стягнення заборгованості у розмірі 387790,00 грн.
Господарським судом міста Києва у справі № 910/10657/24 було встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» за період з 21.06.2019 по 13.03.2020 було частково сплачено орендну плату за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 у загальному розмірі 273 055, 00 грн (всі суми сплачені як орендна плата рефрижераторних контейнерів, частина платежів містить в призначенні платежу посилання на договір №ОК-013 від 29.12.2018) та несплаченою залишилась заборгованість у розмірі 387 790, 00 грн, яка визнана судом обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 у справі № 910/10657/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, яке набрало законної сили 12.03.2025, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» суму основного боргу у розмірі 387 790, 00 грн та 4 653, 48 грн судового збору.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16.04.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі №910/10657/24.
Отже, в межах справи № 910/10657/24 судом було встановлено наявність заборгованості в Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 у розмірі 387 790, 00 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що вказане рішення суду відповідачем не виконано, що підтверджується випискою банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 13.09.2018 по 20.01.2026, а тому враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору та в подальшому судового рішення, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 58 780, 36 грн за період з 13.03.2020 по 01.04.2025.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 по справі №910/10657/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, яке набрало законної сили 12.03.2025, було встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018, в частині повної та своєчасної оплати орендної плати та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 387 790, 00 грн.
Отже, факти встановлені рішенням суду у справі №910/10657/24 щодо прострочення своєчасної оплати орендної плати за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 та стягнення у зв`язку з цим заборгованості у загальному розмірі 387 790, 00 грн повторного доведення не потребують.

Щодо заявленого в апеляційній скарзі клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29 грудня 2018 року, колегія суддів зазначає, що аналогічне клопотання заявлялось Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" і до суду першої інстанції у даній справі №910/13924/25 (протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від18.02.2026 відмовлено у задоволенні такого клопотання), а також в межах розгляду справи № 910/10657/24 у тому числі до суду апеляційної інстанції.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 у справі №910/10657/24 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» про витребування оригіналу доказу та витребувано у позивача оригінал договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 для огляду в судовому засіданні.
У постанові від 12.03.2025 Північний апеляційний господарський суд встановив, що на виконання вимог ухвали суду від 20.02.2025 позивачем подано оригінал договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 (надійшов до суду 03.03.2025), який було оглянуто та досліджено в судовому засіданні.
Крім того, суд апеляційної інстанції у постанові від 12.03.2025 у справі № 910/10657/24 встановив наступні обставини:
«Як вбачається з ухвали Господарського суду міста Києва від 11.08.2020 № 910/7380/20 замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЕЛЕНИЙ ШЛЯХ АГРО» (ідентифікаційний код: 39348569) на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» (ідентифікаційний код: 42163494).
Предметом розгляду у справі № 910/7380/20 було стягнення орендної плати за договором оренди контейнерів № 01/0718 від 01.07.2018, зобов`язання відповідача передати позивачу 40-футові рефрижераторні контейнери: ZCSU5927520; TRIU8016460; GWLU5941015 (первісний позов) та визнання договору оренди контейнерів № 01/0718 від 01.07.2018 припиненим (зустрічний позов).
Ухвалою суду від 11.08.2020 по справі № 910/7380/20 замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЕЛЕНИЙ ШЛЯХ АГРО» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Контейнери України», на тих підставах, що 28.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗЕЛЕНИЙ ШЛЯХ АГРО» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» (новий кредитор) укладено договір №010 про відступлення права вимоги по договору оренди та заміну сторони у договорі, відповідно до якого первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору свої дійсні вимоги до боржника/орендаря, а новий кредитор набув права дійсної вимоги первісного кредитора за укладеними договором оренди контейнерів № 01/0718 від 01.07.2018 на підставі даного договору та договору купівлі-продажу трьох 40-ка футових рефрижераторних контейнерів.
Будь-яких доказів того, що контейнери: ZCSU5927520; TRIU8016460; GWLU5941015 були передані в користування відповідача на підставі будь-якого іншого договору оренди відповідачем не надано.
Акти приймання-передачі та повернення контейнерів ZCSU5927520; TRIU8016460; GWLU5941015, як і банківські перекази в оплату оренди мають посилання саме на договір №ОК-013 від 29.12.2018.
Позивач пояснив суду першої інстанції, що копію договору №ОК-013 від 29.12.2018, яку він подав в матеріали даної справи, було подано самими відповідачем у справу № 910/7380/20 при поданні зустрічної позовної заяви. Означена копія засвідчена директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» Срочинським Я.А. 17.07.2020.
Дійсно, позивачем до позовної заяви додано копію з копії договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з огляду на те, що відповідач ставив під сумнів наявну в матеріалах справи копію договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018, а в матеріалах справи міститься копія з копії такого доказу, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору, судом витребувано у позивача оригінал договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 для огляду в судовому засіданні.
На виконання вимог ухвали суду від 20.02.2025 позивачем подано оригінал договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 (надійшов до суду 03.03.2025), який було оглянуто та досліджено в судовому засіданні.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що вірогідними доказами суду підтверджено обставини щодо укладання сторонами договору №ОК-013 від 29.12.2018.»
Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8)).
Так, у постанові Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, яке набрало законної сили 12.03.2025, було встановлено обставини укладення сторонами договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018.
Суд зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 по справі № 910/10657/24, яке набрало законної сили 12.03.2025, було остаточно вирішено спір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» щодо заборгованості останнього за договором оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018 у розмірі 387 790, 00 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заявляючи клопотання про витребування означеного доказу (враховуючи обґрунтування клопотання), відповідач фактично зводить суд до спроби здійснити переоцінку доказів, встановлених судами обставин та переглянути судові рішення у справі № 910/10657/24. 
Водночас, суд не може ставити під сумнів законність рішення, яке набрало законної сили, тому що відповідач вважає його незаконним, оскільки настання відповідних наслідків у разі ухвалення судового рішення не на користь відповідача є звичайним (передбачуваним) процесом.
За вказаних обставин відсутні підстави для задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» про витребування у позивача оригіналу договору оренди контейнерів №ОК-013 від 29.12.2018.
Отже, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача за період з 13.03.2020 по 01.04.2025 – 3% річних у розмірі 58 780, 36 грн, нарахованих на суму основного боргу 387 790, 00 грн, встановлену рішенням суду у справі №910/10657/24.
За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодксу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
З аналізу вищевказаних норм закону вбачається, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом зазначеної норми закону нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, на які заборгованість за грошовим зобов`язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення. Кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Це положення спрямоване на захист майнового права та інтересу стягувача (кредитора у зобов`язанні), реальне забезпечення виконання зобов`язань та рішень суду. Оскільки, у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду та зобов`язання, стягувач (кредитор) зазнає матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та від неправомірного користування належними йому до сплати коштами.
Також суд зазначає, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Отже, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.
В свою чергу умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" і саме в рамках цього закону зупиняються вчинення виконавчих дій. Таким чином зупинення вчинення виконавчих дій не звільняє відповідача від обов`язку добровільно виконати рішення суду. При цьому відмова від добровільного виконання рішення призводить до відповідальності встановленої законом.
Таким чином, застосування статті 625 Цивільного кодексу України після винесення рішення суду, спонукає боржника виконати таке рішення, адже сума коштів, що підлягає до стягнення продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнена за бажанням стягувача (кредитора).
Як зазначалось вище, у даній справі № 910/14453/24, враховуючи невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Груп» рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 по справі № 910/10657/24, сума заборгованості за яким становить 387 790, 00 грн, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 58 780, 36 грн, нарахованих за період з 13.03.2020 по 01.04.2025.
Доказів сплати заборгованості у сумі 387 790, 00 грн матеріали справи не містять.
За вказаних обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, нарахованих на суму заборгованості відповідача у розмірі 596 429,89 грн у розмірі 58 780, 36 грн є обґрунтованими, а розрахунок позивача є арифметично правильним. 

Водночас, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.
Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (надалі – Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».
04.09.2025 набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява пред`явлена до суду – 10.11.2025, з урахуванням викладеного, враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, поданий позов є таким, що пред`явлений в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених статтею 267 Цивільного кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріверсайд Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 у справі №910/13924/25 залишити без змін. 
Матеріали справи №910/13924/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко 

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська