П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/8147/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Альчук Максим Петрович 
Суддя-доповідач: Томчук А.В. 
11 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2025 адміністративний позов задоволено частково. Цим рішенням визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у внесенні змін до військово-облікового документу та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2025 з урахуванням правових висновків, відображених у мотивувальній частині цього рішення суду.
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив постановити ухвалу, якою зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення по справі № 120/8147/25.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. Разом з тим, суд наголосив, що рішенням суду зобов`язано виключно повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2025 з урахуванням правових висновків, відображених у мотивувальній частині цього рішення суду. У мотивувальній частині рішення судом констатовано, що саме на відповідача покладено обов`язок внесення відомостей про позивача до Реєстру як етап у процедурі виключення позивача з військового обліку. Водночас судом не було надано конкретної вказівки на вчинення відповідних дій, а лише надано загальні положення законодавства у вказаній сфері. Суд першої інстанції вказав, що дослідження підстав невнесення відомостей у Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів перебуває поза межами предмета дослідження цієї справи, з огляду на що суд дійшов висновку, що встановлення судового контролю у той спосіб, про який просить позивач, фактично спрямоване на розширення меж позову на етапі виконання судового рішення. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку ухвалу, постановити нове про задоволення його заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач ухиляється від виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2025. Водночас суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суперечить своїм же висновкам, висловленим за наслідками розгляду адміністративної справи № 120/8147/25, адже невнесення актуальних відомостей про позивача до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, як етапу у процедурі виключення позивача з військового обліку, до електронної бази є виключно технічною бездіяльністю, яка не має нічого спільного з дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень. Скаржник наголошує, що відповідач уже визнав право позивача, проставивши відмітку в паперовому документі. З цього моменту етап прийняття рішення (дискреція) вичерпаний. Подальше відображення цього факту в електронній базі є суто реєстраційною дією, яка не передбачає вибору варіантів поведінки для ТЦК.
Апелянт наголошує на порушенні судом першої інстанції принципу обов`язковості судового рішення, та просить скасувати оскаржене судове рішення та постановити нову ухвалу, якою заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Колодяжного Я.В. про встановлення судового контролю задовольнити: зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення від 29.09.2025 у справі № 120/8147/25 у п`ятнадцятиденний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, хоча матеріали адміністративної справи містять докази повідомлення останнього про відкриття апеляційного провадження у справі.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26 червня 2013 року, зазначив про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України зазначив, що бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Приписами статті 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України, Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності із приписами мотивувальної та резолютивної частин рішення суду).
Згідно зі статтею 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
На підставі частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Як визначено частинами першою та другою статті 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 382-1 КАС України встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
На підставі частини п`ятої статті 382-1 КАС України ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.
Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.
В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, колегією суддів встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2025 адміністративний позов задоволено частково. Цим рішенням визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у внесенні змін до військово-облікового документу та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2025 з урахуванням правових висновків, відображених у мотивувальній частині цього рішення суду.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у внесенні змін до військово-облікового документу та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з огляду на нездійснення відповідачем, передбачених законом дій, зокрема і щодо актуалізації даних Реєстру із документом, що підтверджує непридатність позивача до військової служби за заявою ОСОБА_1 . Аналізуючи норми чинного законодавства, суд виснував, що саме на відповідача покладено обов`язок внесення відомостей про позивача до Реєстру як етап у процедурі виключення позивача з військового обліку та констатував, що відомості, що зазначені у військово-обліковому документі громадянина, який перебуває або був виключений з військового обліку Збройних Сил, СБУ, розвідувального органу, повинні відповідати відомостям, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг".
Рішення суду набрало законної сили 30.10.2025.
У заяві від 23.02.2026 позивач зазначає, що станом на дату подання вказаної заяви про встановлення судового контролю відповідач виконав рішення суду лише частково, а саме: проставив відмітку про виключення з військового обліку у паперовому військово-обліковому документі ( НОМЕР_1 ). Разом з тим, основна частина зобов`язання — актуалізація даних у Реєстрі «Оберіг» — Відповідачем проігнорована. Згідно з витягом із застосунку «Резерв+» від 17.02.2026 (ідентифікатор документа № 021120240693371300001), позивач досі відображається як «Військовозобов`язаний», категорія обліку — «Військовозобов`язаний», що прямо суперечить фактичному статусу Клієнта як особи, виключеної з військового обліку за станом здоров`я.
Відповідач не висловив заперечень щодо таких доводів позивача.
З урахуванням наведеного колегія суддів констатує, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2025 у справі № 120/8147/25 залишилось невиконаним повною мірою, адже суб`єктом владних повноважень не враховано правові висновки, відображені у мотивувальній частині цього рішення суду, у зв`язку із чим належить встановити судовий контроль за виконанням вказаного судового рішення.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, та задоволення заяви про встановлення судового контролю.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до змісту статті 382 КАС України, звіт щодо виконання судового рішення повинен бути поданий до суду, який його ухвалив, в даному випадку до Вінницького окружного адміністративного суду, що також забезпечить виконання судом вимог щодо контролю за поданням такого звіту, без направлення справи до апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки викладені в ухвалі суду, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.
У силу пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки висновки суду першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та прийняття нової постанови.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю задовольнити.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 впродовж п`ятнадцяти днів дня отримання цієї постанови подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 120/8147/25.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.