СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Харків Справа №922/3168/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Васильєв Є.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Тарасова І.В.,
при секретарі Горюшко В.С., 
за участю представників: позивача (апелянта) – Пулькіна Ю.П.; відповідача – Іхненко Я.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у місті Харкові апеляційну скаргу Підприємства «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» (вх. №1199 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 (суддя Трофімов І.В., повне судове рішення складено 06.11.2025)
за позовом Підприємства «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» 
до  Головного управління Державної податкової служби у Харківській області 

про стягнення коштів 

ВСТАНОВИВ:

1. Стисле викладення історії справи
1.1. Підприємство «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська єдність» (далі – Підприємство, позивач, апелянт) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі – контролюючий орган, відповідач) про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету шкоди в сумі 6 000 грн, інфляційних втрат у розмірі 3 979,80 грн та 3 % річних у розмірі 720 грн, а всього 10 699,80 грн.
1.2. В обґрунтування позову Підприємство послалося на несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та порушення строків повернення сум бюджетного відшкодування ПДВ, що, відповідно до приписів Податкового кодексу України, є підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.
1.3. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.09.2025 відкрито провадження у справі; розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
1.4. Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 (суддя Трофімов І.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю з мотивів недоведеності позивачем факту несвоєчасного внесення даних до Реєстру відшкодування ПДВ. Суд установив, що сума бюджетного відшкодування стала узгодженою з дати набрання законної сили постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 (якою скасовано ППР відповідача). Господарський суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі №520/9328/21 не були присутні при ухваленні постанови суду апеляційної інстанції, повний її текст складено 03.12.2021, а відповідач мав внести дані до Реєстру на наступний робочий день після отримання рішення. Місцевий господарський суд встановив, що довідку про підтвердження сум бюджетного відшкодування складено 15.12.2021, а відшкодування здійснено 22.12.2021 – у межах 5-денного строку, визначеного пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України. Звідси Господарський суд Харківської області виснував, що несвоєчасного внесення сум до Реєстру не встановлено, а отже немає підстав для відповідальності за п. 128.2 ст. 128 ПК.
Господарський суд першої інстанції встановив, що у справі № 520/9328/21 в порядку адміністративного судочинства було скасовано лише податкове повідомлення-рішення контролюючого органу, однак адміністративні суди не встановлювали фактів несвоєчасності камеральної перевірки чи несвоєчасності внесення даних до Реєстру відшкодування ПДВ. Відтак місцевий господарський суд виснував, що частина четверта статті 75 ГПК України (звільнення від доказування) до спірних правовідносин не застосовується – позивач у порядку господарського судочинства мав доводити несвоєчасність самостійно, але не довів.
У стягненні інфляційних втрат у розмірі 3 979,80 грн та 3% річних у розмірі 720,00 грн суд першої інстанції позивачу відмовив, вважаючи такі вимоги похідними від основної вимоги про відшкодування шкоди у розмірі 6 000,00 грн. Крім того, місцевий господарський суд відхилив доводи позивача про те, що обов`язок сплатити 6 000,00 грн виник у травні 2021 року, зазначивши, що таке зобов`язання могло б виникнути лише після набрання законної сили рішенням у цій справі (у разі задоволення позову) – тобто нарахування за статтею 625 ЦК України до встановлення судом факту податкового правопорушення є безпідставним.
1.5. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач 24.11.2025 через систему «Електронний суд» звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та норм процесуального права, на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі № 922/3168/25 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
1.6. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 рішення суду першої інстанції було скасовано, а провадження у справі було закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Постанова була вмотивована тим, що відносини між сторонами стосуються повноважень відповідача у сфері обліку обов`язкових платежів, повернення або зарахування ПДВ, тож між ними існують публічно-правові відносини, пов`язані з реалізацією останнім своїх владних повноважень у сфері адміністрування податків і зборів.
1.7. Постановою Верховного Суду від 05.05.2026 за наслідками розгляду касаційної скарги Підприємства "Інвестконтракт" Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю "Слов`янська єдність" постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 у справі № 922/3168/25 скасовано, справу № 922/3168/25 направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду. Суд касаційної інстанції встановив, що спір належить до господарської юрисдикції, оскільки позивач заявив лише вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю контролюючого органу, – без вимоги про вирішення публічно-правового спору. За таких умов частина п`ята статті 21 КАС України відносить справу до цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу. 
1.8. Справа надійшла до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду апеляційної скарги 28.05.2026.
2. Межі апеляційного перегляду та узагальнені доводи апеляційної скарги
2.1. В апеляційній скарзі позивача від 24.11.2025 останній посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та норм процесуального права, на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
2.2. Доводи апеляційної скарги Підприємства «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська єдність» в узагальненому вигляді зводяться до такого:
2.2.1. суд першої інстанції безпідставно не встановив факту вчинення відповідачем податкового правопорушення, хоча преюдиційним рішенням у справі № 520/9328/21 (від 20.09.2021, залишеним без змін 25.11.2021) скасовано незаконне ППР відповідача, що доводить протиправність його дій;
2.2.2. між незаконною відмовою в узгодженні відшкодування та простроченням існує прямий причинно-наслідковий зв`язок: за умови правомірної поведінки відшкодування мало відбутися до 28.04.2021 (30 днів на перевірку + 7 на перерахування), а фактично відбулося лише 22.12.2021; закон не передбачає зупинення цих строків;
2.2.3. висновок суду про відсутність порушення є помилковим, оскільки порушення прав через прийняття незаконного рішення не є частиною передбаченої законом процедури узгодження, жодна позиція Верховного Суду протилежного не підтверджує;
2.2.4. суд помилково визначив строк внесення даних до Реєстру після судового оскарження: рішення набрало сили 25.11.2021, повний текст складено 03.12.2021, тож дані належало внести не пізніше 04.12.2021, а внесено лише 15.12.2021 – одноденний строк (пункт 200.15 статті 200 Податкового кодексу України) грубо порушено;
2.2.5. суд безпідставно поклався на недостовірні відомості відповідача про отримання рішення 15.12.2021, проігнорувавши відкриті дані: відповідач мав електронний кабінет у ЄСІТС з 25.10.2021, а отже отримав скорочений текст 25.11.2021 і повний – 03.12.2021; необізнаність спростовується і ухвалою від 10.11.2021 про виклик у засідання 25.11.2021, на яке відповідач не з`явився;
2.2.6. суд порушив норми статей 114 та 128 Податкового кодексу України (спеціальні норми), які мали пріоритет перед застосованими статтями 1166, 1173 ЦК: для стягнення шкоди у фіксованому розмірі (одна мінімальна зарплата) достатньо довести лише факт вчинення податкового правопорушення, а протиправність доведено преюдиційним рішенням.
2.2.7. підлягала застосуванню ч. 4 ст. 75 ГПК щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням в адміністративній справі;
2.2.8. рішення суду суперечить практиці ЄСПЛ – принципу «належного урядування» (рішення «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії»), за яким ризик помилки державного органу не може покладатися на особу, та обов`язку суду аналізувати ключові аргументи сторони (рішення «Проніна проти України»); порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
2.3. У письмових поясненнях від 19.06.2026 позивач (апелянт) додатково посилається на правові висновки Верховного Суду у цій справі (постанова від 05.05.2026) та в аналогічних справах № 922/3178/25, № 922/3177/25, № 922/3180/25 і № 922/3172/25, згідно з якими: вимога про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю контролюючого органу, не є вимогою про вирішення публічно-правового спору і за частиною п`ятою статті 21 КАС України підлягає розгляду за правилами господарського судочинства; визначення розміру шкоди нормою статті 128 ПК України не надає спору публічно-правового характеру, а лише звільняє позивача від доведення точного розміру збитків (розмір шкоди презюмується). Позивач також зазначає, що заперечення відповідача з посиланням на відомчий акт (Наказ Міндоходів № 5 від 12.01.2021) не підлягають врахуванню, оскільки підзаконний акт не може суперечити Конституції України та Податковому кодексу України. Крім того, апелянт просить додатково стягнути 2 424,40 грн судового збору, сплаченого за подання позову.
Прийняття незаконного рішення, на переконання апелянта, є податковим правопорушенням за підп. 128.2.1 ПК України, а несвоєчасне внесення даних до Реєстру – за підп. 128.2.2 ПК України. За наявності обставин, передбачених п. 128.2 ПК України, для стягнення шкоди у фіксованому розмірі однієї мінімальної заробітної плати достатньо довести лише протиправність дій контролюючого органу – доведення розміру шкоди та причинно-наслідкового зв`язку не вимагається. Позивач посилався на те, що суд першої інстанції помилково застосував загальні норми ЦК України (ст. 1166, 1173) замість спеціальних норм ПК України. Розмір мінімальної заробітної плати у відповідний період становив 6 000,00 грн, що і є заявленою до стягнення сумою шкоди. Оскільки відповідач ухиляється від відшкодування, на думку апелянта, це є простроченням грошового зобов`язання та тягне наслідки за ст. 625 ЦК України – інфляційні втрати та 3% річних.
2.4. Відповідно до частини першої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Водночас згідно з частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
3. Позиція інших учасників справи
3.1. У суді першої інстанції відповідач проти позову заперечував (відзив від 25.09.2025 вх. № 22327), посилаючись на правомірність та своєчасність вжитих заходів податкового контролю та на недоведеність позивачем факту несвоєчасного внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування; також 07.10.2025 відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.
3.2. У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області заперечувало проти доводів апеляційної скарги, обґрунтовуючи свою позицію таким:
3.2.1. камеральна перевірка проведена своєчасно, оскільки податкову декларацію з податку на додану вартість (ПДВ) за лютий 2021 позивачем було подано 19.03.2021, граничний термін подання – 22.03.2021. Камеральну перевірку проведено в установлений 30-денний строк (з 23.03.2021 по 20.04.2021) та за результатами її проведення складено акт від 20.04.2021 про відмову у відшкодуванні ПДВ;
3.2.2. податкове повідомлення-рішення від 19.05.2021 прийнято в межах строку – протягом 15 робочих днів з дня вручення акту перевірки (27.04.2021), що відповідає вимогам статті 86 Податкового кодексу України;
3.2.3. дані до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування після оскарження податкового повідомлення-рішення внесено своєчасно. Після надходження рішення суду апеляційної інстанції 15.12.2021 складено Довідку про підтвердження сум бюджетного відшкодування та відповідна інформація відображена в реєстрі заяв про повернення сум бюджетного відшкодування, що відповідає п. 200.15 статті 200 Податкового кодексу України;
3.2.4. бюджетне відшкодування здійснено фактично 22.12.2021, тобто в межах передбаченого законом п`ятиденного строку.
3.2.5. судовим рішенням у справі № 520/9328/21 не встановлено фактів несвоєчасності ні проведення перевірки, ні внесення даних до Реєстру. Зазначеним рішенням скасовано податкове повідомлення-рішення, а тому застосування частини четвертої статті 75 ГПК України та пп. 128.2.2 пункту 128.2 статті 128 ПК України є необґрунтованим.
3.2.6. позивач не довів факту вчинення податкового правопорушення та не обґрунтував умов виникнення шкоди, у зв`язку з чим підстави для стягнення шкоди, інфляційних втрат і 3% річних відсутні.
3.3. ГУ ДПС України у Харківській області 05.06.2026 подано податкові пояснення, в яких відповідач посилається на недоведеність позивачем факту несвоєчасного внесення даних до Реєстру відшкодування ПДВ та наявності шкоди та умов її виникнення внаслідок бездіяльності відповідача. Відповідач стверджує, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 у справі №520/9328/21 не встановлено факт несвоєчасного внесення до Реєстру заяв про бюджетне відшкодування, а лише скасовано податкове повідомлення-рішення, що виключає застосування підпункту 128.2.2 пункту 128.2 статті 128 Податкового кодексу України до спірних правовідносин.
4. Рух справи в суді апеляційної інстанції
4.1. Справа надійшла до Східного апеляційного господарського суду 28.05.2026 для продовження розгляду апеляційної скарги Підприємства «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська єдність» після скасування Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2026. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2026 визначено склад суду: головуючий (суддя-доповідач) Васильєв Є.О., судді Істоміна О.А., Стойка О.В.
4.2. Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2026 справу №922/3168/25 прийнято до розгляду та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 22.06.2026 о 12:30.
4.3. Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 було задоволено заяву про самовідвід суддів – учасників колегії Істоміної О.А. та Стойки О.В., справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2026 визначено склад суду у справі: головуючий (суддя-доповідач) Васильєв Є.О., суддя Попков Д.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 заяву судді Попкова Д.О. про самовідвід у справі №922/3168/25 задоволено, справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2026 визначено склад суду у справі: головуючий (суддя-доповідач) Васильєв Є.О., суддя Сгара Е.В., суддя Тарасова І.В.
Відповідно до положень статті 32 ГПК України у зв`язку з відпусткою судді Сгари Е.В. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2026 визначено склад суду у справі: головуючий (суддя-доповідач) Васильєв Є.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
4.4. Представником ГУ ДПС у Харківській області 05.06.2026 через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції були подані додаткові пояснення, зміст яких наведено у пункті 3.3 цієї постанови.
Представником апелянта 19.06.2026 через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції були подані додаткові пояснення, зміст яких наведено у пункті 2.3 цієї постанови.
4.5. В судовому засіданні, яке відбулось 22.06.2026 у приміщенні Східного апеляційного господарського суду брали участь представник позивача (апелянта) Пулькін Ю.П. та представник відповідача Іхненко Я.В. Під час судового засідання представником апелянта адвокатом Пулькіним Ю.П. заявлено усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання сторонам додаткового часу для подання пояснень та доказів у справі.
4.6. Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду, постановленою у судовому засіданні 22.06.2026, у задоволенні клопотання представника апелянта відмовлено за його невмотивованістю. Відмовляючи у задоволенні клопотання суд виходив з того, що відповідно до частини третьої статті 269 ГПК України нові докази у справі, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Усне клопотання представника апелянта не містило посилань на такі виняткові обставини, які б могли обґрунтувати неможливість вчасного подання учасниками справи доказів, і навіть переліку доказів, які має намір додатково подати до суду Підприємство «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська єдність». На переконання суду, необґрунтоване відкладення розгляду справи, яка належить до категорії малозначних справ, рішення у якій було ухвалено 06.11.2025 суперечитиме завданням господарського судочинства.
5. Фактичні обставини справи, встановлені судами
5.1. Підприємство 19.03.2021 подало до контролюючого органу податкову декларацію з ПДВ за лютий 2021 року, в якій заявило суму відшкодування ПДВ у розмірі 92 556 грн. Зазначена декларація прийнята контролюючим органом 20.03.2021 за № 9056607410.
5.2. З 23.03.2021 по 20.04.2021 ГУ ДПС у Харківській області було проведено камеральну перевірку позивача відповідно до пункту 200.10 статті 200 розділу V Податкового кодексу України в порядку, встановленому статтею 76 глави 8 розділу ІІ Кодексу, результати якої оформлено у вигляді акту від 20.04.2021 №6809/20-40-18-06-08/33899926 про результати камеральної перевірки Підприємство "Інвестконтракт" Харківського обласного об`єднання інвалідів "Слов`янська єдність" з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на поточний рахунок платника податку за лютий 2021 року (том 1, а.с. 37 -40).
5.3. На підставі акту перевірки № 6809/20-40-18-06-08 від 20.04.2021 контролюючий орган податковим повідомленням-рішенням №0007651806 від 19.05.2021 відмовив Підприємству в узгодженні суми відшкодування податку на додану вартість (том 1, а.с. 43).
5.4. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 520/9328/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 (повний текст складено 03.12.2021), зазначене податкове повідомлення-рішення скасовано.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/9328/21, зокрема, встановлено таке: «…в акті документальної позапланової виїзної перевірки управління податкового аудиту ГУ ДПС у Харківській області №28.12.2020 року №6982/20-40-07-07-09/33899926 щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2020 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, на думку контролюючого органу, зафіксовано порушення податкового законодавства підприємством "Інвестконтракт" Харківського обласного об`єднання інвалідів "Слов`янська єдність", а саме:
– п.п. "а" п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 194.1 ст. 194, п.8 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, оскільки ним занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду, яке сплачується до Державного бюджету (р. 18): за жовтень 2020 року на суму 15605 грн.;
– п.п. "а" п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п. 194.1 ст.194, п.8 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, оскільки ним завищено суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню (р. 20.2.1): за жовтень 2020 року на суму 99998 грн.;
– п.п. "а" п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п. 194.1 ст.194 , п.8 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, оскільки ним завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за жовтень 2020 року (р. 21) на суму 1535 грн.;
– п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, оскільки ним допущено факти не реєстрації податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних;
– п. 44.5, ст. 44, п.121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, в частині ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у повному обсязі».
За результатами розгляду справи №520/9328/21 Харківський окружний адміністративний суд встановив, що висновки перевіряючих, викладені в акті перевірки є такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №00078561806 від 19.05.2021, прийняте на підставі висновків зазначеного акту є таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021, яке набрало законної сили 25.11.2021, обставини щодо дотримання контролюючим органом строків проведення камеральної перевірки Підприємства та строків повернення Підприємству суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість не встановлювались, ці обставини також не належали до предмету судового розгляду судами в порядку адміністративного судочинства у справі №520/9328/21 (том 1, а. с. 11-20).
5.5. Контролюючим органом 15.12.2021 була складена Довідка про підтвердження сум бюджетного відшкодування за результатами судового оскарження, а 22.12.2021 сума бюджетного відшкодування була повернута на рахунок платника податку у банку, що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника податку. Відповідна інформація відображена в Реєстрі заяв про повернення сум бюджетного відшкодування (том 1, а.с. 47) та не заперечується сторонами у справі.
6. Позиція суду апеляційної інстанції
6.1. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої-другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 ЦК України. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.
6.2. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Водночас низка спеціальних норм Цивільного кодексу України та Податкового кодексу України визначають відмінні випадки деліктної відповідальності органів державної влади та посадових осіб.
У позовній заяві Підприємства "Інвестконтракт" Харківського обласного об`єднання інвалідів "Слов`янська єдність" містяться посилання одночасно як на загальні, так і на спеціальні підстави відповідальності органу державної влади за шкоду, заподіяну неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
6.3. Правові підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування 
6.3.1. Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають відповідний порядок розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, відмінний від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Водночас цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення, яким встановлено протиправну поведінку контролюючого органу (його вину у відповідних діях), саме по собі не є безумовною підставою для стягнення з контролюючого органу шкоди (збитків).
Водночас, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди (збитків) та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Збитки – це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки – наслідком такої протиправної поведінки.
Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.
6.3.2. Обов`язок щодо доведення наявності зазначених умов покладено на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.
6.3.3. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульований висновок про те, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути").
6.3.4. Відповідно до положень пункту 21.3 статті 21 Податкового кодексу України шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, має відшкодовуватися за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи. Підпункт 17.1.11 пункту 17.1 статті 17 ПК України надає платнику податків право на повне відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб), у встановленому законом порядку.
Наведені вище положення Податкового кодексу України відповідають умовам та підставам відповідальності посадових осіб та органів державної влади за заподіяну шкоду за приписами статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України.
6.4. Визначення податкового правопорушення міститься у статті 109 Податкового кодексу України, ним є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. При цьому пунктом 109.4 статті 109 ПК України передбачено, що контролюючі органи несуть відповідальність за вчинення податкових правопорушень незалежно від наявності вини.
Пунктом 128.1 статті 128 ПК України визначено, що податковими правопорушеннями контролюючих органів є протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.
Відповідно до пункту 114.1 статті 114 ПК України особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відповідно до пункту 114.3 статті 114 ПК України може включати:
114.3.1. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, визначена відповідно до вимог законодавства;
114.3.2. додаткові витрати, понесені платником податку внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (штрафні санкції, сплачені контрагентам платника податку, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо);
114.3.3. документально підтверджені витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням (крім сум, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством) незаконних (протиправних) рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (юридичний супровід, не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо). Сума такого відшкодування не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення або рішення іншого органу, у передбачених законом випадках.

6.5. За змістом пункту 114.2 статті 114 ПК України шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди. Водночас згідно з абзацем другим пункту 114.2 статті 114 ПК України особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно особи. У передбачених абзацом другим цього пункту випадках шкода понад встановлений розмір відшкодуванню не підлягає.
6.6. Пунктом 128.2 статті 128 ПК України, на який, зокрема, посилається позивач у позовній заяві, встановлено, що податковими правопорушеннями, відшкодування шкоди за вчинення яких згідно з пунктом 114.2 статті 114 цього Кодексу допускається внаслідок доведення лише факту його вчинення, є:
128.2.1. прийняття незаконного рішення, а так само вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, що призвели до безпідставної відмови в набутті, а так само до безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків, набуття та/або анулювання (втрата) якого відбувається за рішенням контролюючого органу;
128.2.2. невнесення або несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, передбаченої пунктом 200.10 статті 200 цього Кодексу, а у випадках, визначених пунктом 200.11 статті 200 цього Кодексу, - перевірки, зазначеної у такому пункті, якщо за результатами таких протиправних діянь було порушено строки повернення сум бюджетного відшкодування;
128.2.3. прийняття посадовими (службовими) особами контролюючого органу рішення про використання майна, визначеного пунктом 87.3 статті 87 цього Кодексу, як джерела погашення грошового зобов`язання або податкового боргу платника податків;
128.2.4. перешкоджання посадовими (службовими) особами контролюючого органу звільненню майна особи з-під режиму тимчасового затримання;
128.2.5. незаконне застосування посадовими (службовими) особами контролюючого органу арешту майна або коштів на рахунках;
128.2.6. безпідставне внесення посадовими (службовими) особами контролюючого органу даних про наявність податкового боргу платника податків або несвоєчасне внесення чи невнесення даних про відсутність податкового боргу платника податків.
6.7. Апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що положеннями пункту 114.2 статті 114 та пункту 128.2 статті 128 Податкового кодексу України визначений виключний перелік податкових правопорушень, у разі встановлення яких у порядку, передбаченому законодавством, особа, чиї права порушені, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними. За відсутності встановленого судом факту податкового правопорушення, передбаченого пунктом 128.2 статті 128 Податкового кодексу України, до спірних правовідносин мають застосовуватись норми права, які наведені у пунктах 6.2 та 6.3 цієї постанови.
При цьому апеляційний господарський суд також звертається до висновків, викладених у пункті 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20, та відзначає, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) контролюючого органу (його посадових (службових) осіб) не є необхідним для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, а господарський суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів. За результатами безпосереднього дослідження обставин справи на підставі наданих сторонами доказів місцевий господарський суд обґрунтовано виснував недоведеність позивачем у справі вчинення відповідачем податкових правопорушень, що передбачені пунктом 128.2 статті 128 ПК України.
Підпункт 128.2.1 пункту 128.2 статті 128 ПК України визначає, що податковим правопорушенням є прийняття незаконного рішення, а так само вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, що призвели до безпідставної відмови в набутті, а так само до безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків, набуття та/або анулювання (втрата) якого відбувається за рішенням контролюючого органу. Позивач посилається на факт вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, однак представник позивача в судовому засіданні 22.06.2026 підтвердив відсутність обов`язкового наслідку, передбаченого підпунктом 128.2.1 ПК України, – безпідставної відмови в набутті або безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків.
Підпункт 128.2.2 пункту 128.2 статті 128 ПК України визначає, що невнесення або несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, передбаченої пунктом 200.10 статті 200 цього Кодексу, а у випадках, визначених пунктом 200.11 статті 200 цього Кодексу, – перевірки, зазначеної у такому пункті, якщо за результатами таких протиправних діянь було порушено строки повернення сум бюджетного відшкодування. Представники сторін в судовому засіданні 22.06.2026 підтвердили відсутність порушення строків початку проведення камеральної перевірки податкової декларації позивача з податку на додану вартість за лютий 2021 року.
6.8. Відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.
Згідно зі статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.
Питання факту – це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації. Аналогічний висновок щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 914/554/19, від 30.08.2022 у справі 904/1427/21 тощо.
Досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом матеріали справи (пункт 5.4 цієї постанови) свідчать про те, що у справі №520/9328/21 в порядку адміністративного судочинства факти вчинення контролюючим органом будь-якого з податкових правопорушень, передбачених у пункті 128.2 статті 128 Податкового кодексу України, не встановлювались. На цій підставі суд відхиляє доводи апелянта щодо неврахування місцевим господарським судом преюдиційного рішення у справі №520/9328/21 (підпункти 2.2.1, 2.2.6, 2.2.7 цієї постанови).
6.9. За відсутності фактів встановлення судами преюдиційних обставин податкових правопорушень, які передбачені пунктом 128.2 статті 128 ПК України, апеляційний господарський суд додатково наголошує на тому, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди (збитків) та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункт 6.3 цієї постанови).
6.10. Висновок щодо застосування норм права, наведений у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, свідчить про те, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п. 41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у ч. 10 ст. 81 ГПК, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18. 
З наведених підстав апеляційний господарський суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, наведені у підпункті 2.2.3 цієї постанови, щодо відсутності жодної позиції Верховного Суду на спростування позиції позивача у справі 
6.11. Господарський суд першої інстанції, кваліфікуючи правовідносини між сторонами, посилався на положення статті 200 Податкового кодексу України та постанову Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 р. № 26 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість».
За правилами пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
Згідно з підпунктом 200.7.1 пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Згідно з підпунктом 200.7.2 пункту 200.7 Податкового кодексу України заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження. Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.
У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.
Порядок узгодження зазначеної у заяві суми бюджетного відшкодування закріплений в пункті 200.12 статті 200 Податкового кодексу України.
Пунктом 200.12. статті 200 Податкового кодексу України визначено, що зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з однієї із таких дат, зокрема, з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.
У випадках, передбачених підпунктами "а", "г" і "ґ" цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування контролюючим органом на наступний робочий день після виникнення такого випадку.
Узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.
Пунктом 200.13 статті 200 ПК встановлено, що на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів.
Вказані норми статті 200 Податкового кодексу України узгоджуються з пунктами 6, 7, 11, 12 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 року №26 (далі - Порядок №26), який набрав чинності 01.04.2017. Згідно з підпунктом 200.7.1 пункту 200.7 статті 200 ПК України Порядок ведення та форма Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до пункту 6 Порядку №26 повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення заяв до Реєстру (пункт 6 Порядку №26).
Пунктом 7 Порядку №26 передбачено, що інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі органом ДФС на наступний робочий день після виникнення такого випадку. Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду орган ДФС на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку.
Згідно із пунктом 11 Порядку №26 інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі в автоматичному режимі на наступний робочий день після виникнення випадку, коли органом ДФС не внесені до Реєстру відомості про:
– дату початку та закінчення проведення перевірки даних податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання) з обов`язковою відміткою щодо виду перевірки (камеральна, документальна);
– дату складення акту перевірки.
Як встановлено пунктом 12 Порядку №26, узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу Казначейства для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі та перераховується органом Казначейства у строки, передбачені пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.
При цьому органу Казначейства стають доступними для виконання узгоджені суми бюджетного відшкодування, зазначені в Реєстрі, які підлягають поверненню.
Казначейство здійснює бюджетне відшкодування на підставі даних Реєстру, що містяться в інформаційному ресурсі Мінфіну, а також з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та пункту 55 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України (пункт 14 Порядку №26).
З урахуванням наведеного, перерахування узгоджених сум бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється органом Казначейства на підставі даних Реєстру, який формується шляхом автоматичного внесення до нього контролюючим органом заяв платників податків про повернення сум бюджетного відшкодування у хронологічному порядку їх надходження, або даних щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника за результатами адміністративного або судового оскарження. При цьому узгодження за результатами судового оскарження відбувається з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з правовою кваліфікацією спірних правовідносин між сторонами у зв`язку з поданням позивачем заяви про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість. 
Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання відповідно до пункту 56.18 статті 56 ПК України вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Матеріали справи підтверджують внесення запису про заяву позивача про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, проведення камеральної перевірки податкової декларації позивача з ПДВ за лютий 2021 року, оформлення акту за результатами камеральної перевірки цієї декларації, а також винесення податкового повідомлення-рішення, яке в подальшому було скасовано в судовому порядку (пункти 5.1– 5.4 цієї постанови). Отже матеріалами справи підтверджується здійснення процедури узгодження суми бюджетного відшкодування ПДВ, яка була завершена 25.11.2021 у день набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду за результатами апеляційного перегляду справи №520/9328/21.
6.12. Оцінюючи доводи апелянта, наведені у підпунктах 2.2.4 та 2.2.5, зокрема, стосовно врахування судом першої інстанції недостовірних відомостей відповідача про отримання рішення 15.12.2021, неврахування судом першої інстанції факту наявності у відповідача електронного кабінету у ЄСІТС з 25.10.2021 та вручення відповідачу електронної копії судового рішення через електронний кабінет раніше ніж 15.12.2021, апеляційний господарський суд виходить з такого.
6.12.1. Відповідно до пункту 200.15 статті 200 ПК України після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника. 
Правила вручення судового рішення визначені статтею 251 КАС України.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах (зокрема від 22 листопада 2023 року у справі №520/8180/22, від 27 травня 2023 року у справі №240/7840/22) за результатом правового аналізу наведених норм вказував, що у розумінні статті 251 КАС України врученим належим чином є судове рішення, яке було доставлено на офіційну електронну адресу особи, а якщо така адреса в учасника справи відсутня - в день доставки рекомендованого поштового відправлення з паперовою копією судового рішення. За змістом КАС України суд не має обов`язку надсилати паперову копію судового рішення особі, яка зареєстрована в ЄСІТС, що, однак, не позбавляє таку особу права на отримання паперової копії судового рішення за окремою заявою.
Пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС встановлено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
6.12.2. Згідно з пунктом 37 наведеного розділу Положення про ЄСІТС Підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).
Пунктом 42 наведеного розділу передбачено, що засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету. У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі. В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.
Отже формування рішення суду в автоматизованій системі діловодства судів та направлення рішення суду до Єдиного державного реєстру судових рішень супроводжується автоматичним направленням рішення суду до електронного кабінету суб`єкта владних повноважень, який є учасником справи. Водночас згідно з пунктом 43 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС до Електронного кабінету надсилаються документи у справі лише в разі наявності ідентифікаційних даних користувача (учасника справи), внесених до автоматизованої системи діловодства.
У разі надсилання користувачем документів у справі за допомогою власного Електронного кабінету ідентифікаційні дані користувача вносяться до автоматизованої системи діловодства в автоматичному режимі. У разі надсилання особою документів у справі в паперовій формі її ідентифікаційні дані вносяться до автоматизованої системи діловодства працівником суду в обов`язковому порядку. У разі відсутності в поданих документах ідентифікаційних даних учасника справи такі дані вносяться працівником суду одразу після їх отримання судом, в тому числі і за поданими учасниками справи заявами.
6.12.3. Підпункт 5.5 пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про ЄСІТС дає визначення поняття "ідентифікаційні дані особи" - для юридичних осіб: ідентифікаційний код юридичної особи (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, - код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України); для фізичних осіб - підприємців: реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП), для адвокатів - номер та дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; для фізичних осіб: унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - УНЗР), реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або номер і серія паспорта. Для фізичних осіб - громадян України номер і серія паспорта є ідентифікаційними даними виключно за відсутності у такої фізичної особи РНОКПП або УНЗР.
Отже, за змістом наведених норм суд використовує функціонал підсистеми "Електронний суд", зокрема, щодо направлення і вручення судових рішень, через автоматизовану систему діловодства суду. Ці системи є нерозривно пов`язаними і функціонують в автоматичному порядку, однак, для забезпечення досягнення мети, з якою ЄСІТС було впроваджено у роботу суду, вагоме значення має правильність внесення ідентифікаційних даних особи до автоматизованої системи діловодства, коли такі вносяться працівником суду.
6.12.4. Оскільки ключове питання у цій справі пов`язане саме із функціонуванням підсистеми "Електронний суд", визначальне значення в цій справі мають як документи, які містяться в матеріалах справи у паперовому вигляді так і дані та документи, які містяться в автоматизованій системі діловодства суду. Це випливає з того, що в паперових документах, які містяться в матеріалах справи, відсутні дані на підставі яких можна було б зробити беззаперечний висновок про отримання або неотримання ГУ ДПС оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
З моменту початку функціонування ЄСІТС правильність оформлення електронних справ має важливе значення для коректного функціонування підсистеми "Електронний суд", відомості якої в подальшому можуть бути належними доказами подання документів до суду та/або їх отримання учасниками справи. Відповідно до підпункту 5.3 пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про ЄСІТС електронне повідомлення (повідомлення) – автоматично створена та передана в електронній формі інформація, в тому числі про доставку, отримання, реєстрацію чи відмову в реєстрації електронного документа адресатом. Таким чином до матеріалів справи, які формуються в паперовому вигляді (у випадку розгляду справи в паперовій формі) підлягає долученню повідомлення про доставлення електронної копії судового рішення в електронний кабінет суб`єкта владних повноважень, яке є належним доказом його вручення. Однак, якщо таке повідомлення відсутнє в матеріалах справи або не містить усіх відомостей щодо особи, якій було направлено електронний документ, такі відомості, у випадку заперечення особою факту отримання документів через підсистему "Електронний суд", підлягають перевірці за допомогою автоматизованої системи діловодства суду шляхом витребування і дослідження електронних справ, що забезпечується функціоналом автоматизованої системи діловодства суду (КП "Діловодство спеціалізованого суду", далі також - КП "ДСС").
Перевірка цих даних, в умовах заперечення позивачем щодо отримання відповідачем через підсистему "Електронний суд" електронного примірника рішення суду першої інстанції у певну дату, може бути здійснена виключно за допомогою відомостей електронних справ. Проте позивачем, який є користувачем системи «Електронний суд» та має доступ до картки руху електронного документа – постанови Другого апеляційного адміністративного суду, не надано беззаперечних доказів щодо отримання ГУ ДПС у Харківській області рішення адміністративного суду саме 03.12.2021. Клопотання про витребування відомостей з електронних справ позивач не заявляв.
6.12.5. За наведених обставин у суду відсутні підстави вважати, що відповідач не дотримав вимог пункту 200.15 ПК України щодо внесення відповідачем сум до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача шкоди за пунктом 114.2 статті 114 та пунктом 128.2 статті 128 Податкового кодексу України.
6.13. Стосовно позовних вимог Підприємства про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 979,80 грн та 3 % річних у розмірі 720 грн апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні цих позовних вимог як похідних від вимоги про стягнення шкоди на підставі пункту 114.2 статті 114 та пункту 128.2 статті 128 Податкового кодексу України.
Суд першої інстанції також зазначив, що обов`язок відповідача зі сплати шкоди в сумі 6000 грн міг виникнути лише після набрання рішенням у даній справі законної сили (у разі задоволення позовних вимог в частині стягнення шкоди в сумі 6000 грн). Цей висновок місцевого господарського суду відповідає положенням пункту 114.4 статті 114 ПК України, в силу якого шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду.
6.14. Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні від 06.11.2025 достатньо детально надано відповіді на ключові аргументи сторін у справі, тому відхиляє доводи апелянта, наведені у підпункті 2.2.8 цієї постанови.
Згідно з висновками ЄСПЛ [зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01, пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, пункт 58)] принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Стосовно принципу «належного урядування», на який посилається апелянт у контексті практики ЄСПЛ у рішенні «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії», суд зазначає, що така судова практика не є релевантною до спірних правовідносин. Цей принцип, а також правозастосовна практика ЄСПЛ за Статею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не звільняють позивача у цій справі від обов`язку доведення елементів складу деліктного зобов`язання (правопорушення): неправомірних дій державного органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою (пункт 6.3 цієї постанови).
6.15. Посилання апелянта у письмових поясненнях від 19.06.2026 на висновки Верховного Суду у цій справі (постанова від 05.05.2026) та в аналогічних справах щодо питання юрисдикційної належності цього спору (пункт 2.3 цієї постанови) Східний апеляційний господарський суд відхиляє, оскільки це питання вже вирішено постановою Верховного Суду від 05.05.2026, якою постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 у справі № 922/3168/25 скасовано, справу № 922/3168/25 направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.05.2026 у цій справі встановлено, що цей спір належить до розгляду у порядку господарського судочинства (з урахуванням суб`єктного складу учасників спору), оскільки позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, яка не містить вимог про вирішення публічно-правового спору (див. mutatis mutandis пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 405/4179/18). Водночас у цій постанові суд касаційної інстанції не робив жодних висновків по суті позовних вимог.
7. Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
7.1. Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.2. За результатами апеляційного перегляду рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 доводи апеляційної скарги Підприємства "Інвестконтракт" Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю "Слов`янська єдність» не знайшли свого підтвердження. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.
7.3. З огляду на викладене Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого господарського суду від 06.11.2025 – без змін.
8. Щодо судових витрат
8.1. Зважаючи, що суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, новий розподіл судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).
8.2. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, за наслідками відмови у задоволенні апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, пунктом 1 частини першої статті 275, статтями 276, 281 – 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ: 

1. Апеляційну скаргу Підприємства «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» на рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/3168/25 залишити без змін. 
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Підприємство «Інвестконтракт» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність». 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови в порядку та у випадках, що передбачені статтями 286 – 291 Господарського процесуального кодексу України. 

Повну постанову складено 24.06.2026.

Головуючий суддя Є.О. Васильєв

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя І.В. Тарасова