Справа № 544/50/26
пров. № 2/544/431/2026
Номер рядка звіту 38

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року м. Пирятин
Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:
головуючого - судді Нагорної Н. В.,
за участю секретаря Киричевської В. М.,
представниці позивача – адвокатки Німченко А.Р.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представниці відповідача – адвокатки Лепій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.11.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДІПЛЮС" та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №90241. Підписавши цей кредитний договір позичальник засвідчив, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема, з індивідуальною частиною Договору про споживчий кредит, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною Договору, Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а також іншою інформацією, необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення Договору та отримання кредиту. Відповідно до умов кредитного договору типом кредиту є кредитна лінія. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника окремими траншами. Перший транш в сумі 22223,00грн надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування на рахунок/карту позичальника та шляхом погашення заборгованості позичальника згідно п.2.5. індивідуальної частини. Проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 210,00% річних. Загальний строк кредитування за цим Договором складає 546 днів. Кредитодавець свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів (першого траншу) виконав у повному обсязі. Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному кредитним договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та не повернув наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви за кредитним договором становить 41546,37грн, яка складається з: 18005,43грн – заборгованість за тілом кредиту; 21740,94грн – заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 1800,00грн – заборгованість за комісією.
28.01.2025 первісний кредитор та позивач уклали Договір факторингу №28012025, згідно з умовами якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №90241.
З огляду на зазначене позивач просить стягнути з відповідача зазначену вище суму заборгованості за кредитним договором в сумі 41546,37грн, а також сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00грн.
Представниця відповідача подала відзив на позов, в якому зазначив наступне. Дійсно 24.11.2021 між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДІПЛЮС" та ОСОБА_1 було укладено Договір № 90241. Відповідно до умов Договору, платіжного доручення від 24.11.2021 останній отримав кошти у сумі 20000,70грн (платіжне доручення наявне в матеріалах справи).
ОСОБА_1 даний кредит сплачував наступними платежами: 10.12.2021 - 4115,80грн, 18.02.2022 - 200грн, 23.02.2022 - 200грн, 30.03.2022 - 200грн, 06.04.2022 - 200грн, 11.07.2022 - 17386грн. Всього разом погашено суму у розмірі 22301,80грн. Напередодні 11.07.2022 до відповідача звернувся первісний кредитор у телефонному режимі та запропонував внести одним платежем суму у розмірі 17386грн і тоді кредит вважатиметься повністю погашеним. ОСОБА_1 погодився на дану пропозицію та 11.07.2022 вніс одним платежем на рахунок первісного кредитора суму в розмірі 17386грн. Після чого ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" (торгівельна марка FinX) направило ОСОБА_1 на мобільний телефон сповіщення про те, що платіж в сумі 17386грн зараховано, заборгованість відсутня (докази додаються). Отже, первісний кредитор повідомив боржника сповіщенням на мобільний телефон про відсутність у останнього заборгованості, а зараз - новий кредитор намагається довести те, що заборгованість наявна.
Важають, що первісний кредитор відступив «помилково» право вимоги відповідно до договору факторингу від 28.01.2025, а 08.01.2026 новий кредитор - ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором. Звертає увагу суду на майновий стан відповідача ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю 3 групи, отримує пенсію у розмірі 3323грн, вдівець, самостійно утримує неповнолітню доньку ОСОБА_2 , сім`я є малозабезпеченою. Тому просить суд врахувати всі вищевикладені обставини та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Щодо витрат на правничу допомогу стороною відповідача зазначено, що процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). 
З матеріалів справи вбачається, що такі витрати в даній справі з точку зору стороннього спостерігача не можуть бути співмірними щодо проведеної роботи, оскільки для підготовки позову за наявності сталої та передбачуваної практики Верховного суду в даній справі слід було лише вірно розкласти відповідні документи, зазначити відповідача та долучити документи для підтвердження розрахунку заборгованості, тобто виконати роботу не професійного правника, а помічника адвоката або професійного клерка-діловода. Жодних нових правових аргументів чи необхідності додаткових дій з боку позивача для подачі позову матеріали справи не містять.
Стягнення адвокатських витрат не повинно призводити до збагачення, оскільки законодавець встановлює, що вони мають бути відшкодовані в розумному обсязі та відповідно до фактично понесених витрат.
Суд може зменшити заявлену суму, якщо сторона-боржник доведе неспівмірність витрат із складністю справи або надмірність гонорару, а також якщо це не відповідає принципу "справедливого балансу" між витратами та обсягом виконаної роботи. Крім цього необхідно враховувати також і майновий стан сторони, а саме: відповідач - чоловік 63 роки з пенсією в 3323грн, інвалід 3 групи, вдівець, виховує неповнолітню доньку самостійно. є малозабезпеченою сім`єю.
У зв`язку з вищевикладеним, вважають, що сума витрат на правничу допомогу є завищеною та такою, що не відповідає засадам розумності та справедливості, виходячи з конкретних обставин справи, віднесення цієї справи до категорії малозначних, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), ціну позову та значення справи для сторін, виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності, та з огляду на розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, тому вважають, що заявлена сума витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню.
Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив наступне.
Як вбачається з індивідуальної частини кредитного договору сторони погодили, що типом кредиту є кредитна лінія з лімітом до 77779,00грн (п. 2.1 договору), а кредит надається окремими траншами з метою задоволення особистих потреб Позичальника (п. 2.2 договору). Позичальник звернувся до кредитодавця із заявою на видачу кредиту, в якій просив встановити ліміт кредитної лінії та надати перший транш у розмірі 22223,00грн, підтвердивши згоду на виконання кредитного договору на підставі його умов. Таким чином, волевиявлення Позичальника щодо отримання кредиту саме на погоджених умовах підтверджується як договором, так і заявою. Позичальник окремо підтвердив, що до моменту укладення договору отримав паспорт споживчого кредиту, графік платежів за першим траншем, правила надання коштів у позику, а також іншу обов`язкову інформацію, передбачену законодавством, і усвідомлював фінансові наслідки укладення договору. За умовами договору, у разі незгоди або незрозумілості будь-яких положень Позичальник мав право відмовитись від його підписання, однак добровільно погодився на запропоновані умови.
Відповідно до п. 2.2.2 договору перший транш у сумі 22223,00грн надається у визначеному сторонами порядку, а саме: частина коштів перераховується на банківський рахунок Позичальника, а частина спрямовується на погашення заборгованості за комісією, нарахованою згідно з п. 2.5 договору. 
Так, пунктом 2.5 договору чітко передбачено, що комісія за надання першого траншу становить 2222,30грн, нараховується одноразово в день укладення договору у розмірі 10% від суми першого траншу та підлягає сплаті за рахунок власних коштів Позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.2 договору. Отже, як сама наявність комісії, так і спосіб її сплати прямо визначені умовами договору та були заздалегідь погоджені сторонами.
Таким чином, спрямування частини першого траншу на сплату комісії не є одностороннім нарахуванням, а є реалізацією погодженого сторонами механізму виконання договору.
Проценти за користування кредитом нараховуються відповідно до п. 2.3 договору, яким встановлено процентну ставку за користування першим траншем у розмірі 210,00% річних. Договір також визначає загальний строк кредитування (п. 2.6).
Відповідно до пункту 2.6.1 договору строк кредитування за першим траншем становить 546 днів, при цьому періодичність виконання зобов`язань Позичальника встановлена графіком платежів, який передбачає обов`язок здійснення щомісячних платежів, що включають повернення частини тіла кредиту, сплату процентів та інших передбачених договором платежів.
Отже, умовами договору та долученим до матеріалів справи графіком платежів, що є обов`язковим до виконання, прямо встановлено, що Відповідач зобов`язаний був здійснювати регулярні платежі у строки та в розмірах, визначених графіком платежів, а також забезпечити повне та своєчасне виконання грошових зобов`язань за договором. Тобто, належне виконання договору передбачає не лише внесення будь-яких сум, а саме своєчасне внесення щомісячного платежу у визначену дату, що зазначена у долученому до матеріалів справи графіку платежів.
Разом з тим, як вбачається з наданого Позивачем розрахунку заборгованості, Відповідач не дотримувався визначеного графіком порядку виконання зобов`язань.
Зокрема, у розрахунку відображено, що після отримання кредитних коштів Відповідач здійснив окремі платежі, зокрема: 10.12.2021 - 4115,80грн, 18.02.2022 - 200грн, 23.02.2022 - 200грн, 30.03.2022 - 200грн, 06.04.2022 - 200грн, 12.07.2022 - 17386грн.
Таким чином, сам по собі факт здійснення окремих платежів не свідчить про належне виконання зобов`язань, оскільки визначальним є дотримання строків та повноти виконання, встановлених договором та передбачених графіком платежів. Натомість матеріали справи свідчать про систематичне порушення Відповідачем графіку платежів, що призвело до виникнення заборгованості.
По-перше, зазначені платежі не здійснювались у строки, визначені графіком платежів. Договором прямо передбачено обов`язок щомісячного внесення платежу у конкретні дати, тоді як фактичні оплати є нерегулярними та не прив`язані до встановлених строків (дат), що свідчить про порушення строків виконання грошового зобов`язання.
По-друге, розмір здійснених платежів у більшості випадків не відповідав розміру, передбаченому графіком платежів, у зв`язку з чим вони не забезпечували повного погашення нарахованих процентів за відповідний період користування кредитом.
З урахуванням умов пункту 2.3 договору проценти нараховуються щоденно, а отже у разі невнесення повного платежу у відповідний період утворюється різниця між нарахованими процентами та фактично сплаченою сумою. Така різниця не анулюється, а входить до складу заборгованості та підлягає подальшому погашенню.
По-третє, твердження Відповідача про те, що ним було повністю погашено заборгованість у зв`язку з внесенням платежу у розмірі 17386,00грн, є невірним, оскільки станом на дату здійснення вказаного платежу Відповідач мав наявну заборгованість у зв`язку з раніше неповними здійсненими платежами. Отже, вказаний платіж був спрямований на погашення вже нарахованої заборгованості (у тому числі процентів), що накопичилась внаслідок попереднього невиконання зобов`язань.
Фактично, у періоди відсутності належних платежів проценти продовжували щоденно нараховуватись на залишок заборгованості, що призводило до збільшення загальної суми боргу. Відповідно, навіть після здійснення окремих оплат, заборгованість не була погашена, оскільки сплачені кошти покривали лише частину вже нарахованої суми.
Наданий Позивачем розрахунок заборгованості відображає послідовність та порядок нарахувань за кожний день користування кредитом, включаючи дати нарахування процентів, дати та суми часткових погашень, що свідчить про його повноту, прозорість та відповідність умовам договору.
Таким чином, нарахування заборгованості здійснювалось первісним кредитором виключно у спосіб, передбачений умовами укладеного між сторонами договору, тоді як Відповідач, порушуючи взяті на себе зобов`язання, не забезпечив належного та своєчасного виконання обов`язку щодо погашення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, а доводи щодо неправомірності нарахувань або належного виконання зобов`язань Відповідачем є невірними та спростовуються долученими до матеріалів справи доказами Позивача.
Разом з цим, 28.01.2025 було укладено договір № 28012025, відповідно до якого ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДІПЛЮС" відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 90241.
Як вбачається з долученого розрахунку заборгованості позивачем не здійснювалось жодних нарахувань за кредитним договором.
Отже, заявлена сума до стягнення є правомірною.
Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару позивач наголосив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням сторін: надавачем послуг та клієнтом. Відтак, у разі неврахування умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару та черговості виконання зобов`язань за цим договором, таке може бути розцінене як недодержання принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.
На підтвердження понесених позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду було надано Договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024; Прайс-лист Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС», затверджений Рішенням Загальних зборів №01-11/2023 від 01.11.2023; Заявку на надання юридичної допомоги №5 від 03.11.2025; Витяг з Акту №23 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025.
Отже, факт надання правничої допомоги, її обсяг та вартість підтверджуються витягом з Акту № 23 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025, який містить детальний опис виконаних робіт та наданих послуг та свідчить про виконання зобов`язань виконавцем.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, в тому числі у справах №923/560/17, №329/766/18, № 178/1522/18.
Крім того, відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних цій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
З огляду на вищезазначене, а також враховуючи, що спір виник виключно через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду, вважають, що заявлена до стягнення сума витрат позивача на правову допомогу є обґрунтованою та співмірною зі складністю даної справи, натомість, зворотного відповідачем не доведено, а тому підстави для відмови у задоволенні вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 16000,00грн відсутні, а остання підлягає задоволенню.
Позовна заява, на виконання вимог цивільного процесуального законодавства, містить попередню суму судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з пред`явленням даного позову та розгляду справи у суді в тому числі і витрат на правничу допомогу.
Звертають увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки Відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору.
Стягнення зазначених витрат з відповідача є обґрунтованим та передбаченим чинним законодавством, оскільки вони безпосередньо пов`язані з захистом прав позивача у судовому процесі.
На підставі викладеного позивач просив позовні вимоги ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні представниця позивача – адвокатка Німченко А.Р. підтримала заявлені позовні вимоги, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 та його представниця – адвокатка Лепій О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити з підстав, вказаних у відзиві на позов. Суду надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.
Суд, вислухавши доводи та заперечення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що 24.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №90241 (далі – Договір).
Відповідно до п.2.1. Договору типом кредиту є кредитна лінія. Ліміт кредитної лінії не може перевищувати 77779,00грн.
Перший транш в сумі 22223,00грн надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 20000,70грн на рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 2222,30грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5. індивідуальної частини (п.2.2.2. Договору).
Проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 210,00% річних (п.2.3. Договору).
Строк, на який надається перший транш, складає 546 днів (строк кредитування за першим траншем). Строк, на який надається окрема частина кредиту за першим траншем, встановлюється Графіком платежів. Періодичність виплат кредиту, процентів та комісії за першим траншем: 1 раз на місяць. Конкретні дати вказані в графіку платежів.
Перерахування ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» грошових коштів в сумі 20000,70грн 24.11.2021 на рахунок відповідача (картку) підтверджується платіжним дорученням №CRD_357820 від 24.11.2021.
Отже, ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» надало клієнту фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором.
25.01.2025 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» уклали Договір факторингу № 28012025, згідно з умовами якого Позивач набув право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором №90241 від 24.11.2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» передало (відступило) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв належні ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» право вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників до вказаного Договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 41546,37грн, з яких: 18005,43грн. – залишок заборгованості по основному боргу; 21740,94грн – залишок заборгованості по процентам, 1800грн – залишок заборгованості по комісії.
Отже, позивач, як новий кредитор, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором в сумі 41546,37грн.
Щодо права позивача на звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Аналіз вказаних норм матеріального права, а також надані позивачем Договір факторингу №28012025 від 28.01.2025 з додатками, в тому числі реєстром боржників, в їх сукупності свідчать про те, що позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» має право на звернення до суду з даним позовом, оскільки до нього перейшли права вимоги за Договором про споживчий кредит №90241 від 24.11.2021, укладеним між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 .
Доводи відповідача в тій частині, що позивач не має права на звернення до суду з даним позовом, оскільки його не було повідомлено про відступлення права вимоги, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк виконання, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ст.629 ЦКУкраїни договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 599ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Із встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем, а відповідач - споживачем (отримувачем послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту та сплати процентів за його користування.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості та надані відповідачем квитанції про погашення кредитної заборгованості узгоджуються між собою та свідчать про те, що відповідач несвоєчасно, з порушенням графіку платежів та не в повному обсязі здійснював сплату коштів по Договору №90241.
За таких обставин, з урахуванням порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного і повного погашення заборгованості, ненадання відповідачем доказів про повне погашення заборгованості за кредитним договором, суд уважає позовні вимоги про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом обґрунтованими.
При цьому доводи відповідача, що він не має заборгованості по кредитному договору, оскільки повністю її погасив, про що йому первісним кредитором було надіслано СМС – повідомлення на мобільний номер телефону, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Так, дійсно відповідачем було здійснено погашення сум по Договору №90241, зокрема: 10.12.2021 - 4115,80грн, 18.02.2022 - 200грн, 23.02.2022 - 200грн, 30.03.2022 - 200грн, 06.04.2022 - 200грн, 12.07.2022 - 17386грн. Всього сплачено 22301,80грн.
Після здійснення позичальником 12.07.2022 оплати за кредитним договором первісному кредитору, відповідачу на мобільний номер телефону надійшло СМС – повідомлення наступного змісту: «Платіж по Вашому договору зараховано 17386,00грн. Заборгованість відсутня».
Однак суд уважає, що дане СМС – повідомлення не доводить повного погашення всієї заборгованості за кредитним договором №90241.
Сам по собі факт здійснення окремих платежів не свідчить про належне виконання зобов`язань, оскільки визначальним є дотримання строків та повноти виконання, встановлених договором та передбачених графіком платежів. Натомість, докази, надані як позивачем так і відповідачем, свідчать про систематичне порушення відповідачем графіку платежів, що призвело до виникнення заборгованості.
Зазначені платежі не здійснювались у строки, визначені графіком платежів. Договором прямо передбачено обов`язок щомісячного внесення платежу у конкретні дати, тоді як фактичні оплати були нерегулярними та не прив`язані до встановлених строків (дат), що свідчить про порушення строків виконання грошового зобов`язання.
Розмір здійснених платежів у більшості випадків не відповідав розміру, передбаченому графіком платежів, у зв`язку з чим вони не забезпечували повного погашення нарахованих процентів за відповідний період користування кредитом.
Твердження відповідача про те, що ним було повністю погашено заборгованість у зв`язку з внесенням платежу у розмірі 17386,00грн, є невірним, оскільки станом на дату здійснення вказаного платежу відповідач мав наявну заборгованість у зв`язку з раніше неповними здійсненими платежами. Отже, вказаний платіж був спрямований на погашення вже нарахованої заборгованості (у тому числі процентів), що накопичилась внаслідок попереднього невиконання зобов`язань.
У періоди відсутності належних платежів проценти продовжували щоденно нараховуватись на залишок заборгованості, що призводило до збільшення загальної суми боргу. Відповідно, навіть після здійснення окремих оплат, заборгованість не була погашена, оскільки сплачені кошти покривали лише частину вже нарахованої суми.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості відображає послідовність та порядок нарахувань за кожний день користування кредитом, включаючи дати нарахування процентів, дати та суми часткових погашень. Вказаний розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом, узгоджується з умовами Договору №90241. При цьому відповідачем не було надано свого контрозрахунку.
Враховуючи, що відповідач здійснював погашення кредитної заборгованості з порушенням графіку та в менших розмірах, тому відповідно до положень п.2, 3 ч.1 ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ці суми погашали вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу погашались нараховані проценти, у другу чергу погашалась основна сума боргу (тіло кредиту).
Таким чином, нарахування заборгованості здійснювалось первісним кредитором виключно у спосіб, передбачений умовами укладеного між сторонами договору, тоді як відповідач, порушуючи взяті на себе зобов`язання, не забезпечив належного та своєчасного виконання обов`язку щодо погашення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, а доводи щодо неправомірності нарахувань або належного виконання зобов`язань відповідачем є невірними та спростовуються долученими до матеріалів справи доказами.
Щодо умов Договору №90241 від 24.11.2021 в частині встановлення комісії (п.2.2.2, 2.4, 2.5 Договору №90241).
Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Отже, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19.
Також у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 666/4957/15-ц вказано, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Встановлено, що у кредитному договорі кредитодавцем фактично встановлено сплату комісії за видачу кредиту (п.2.2.2 та п.2.5 Договору №90241) в розмірі 2222,30грн та за управління та обслуговування кредиту (п.2.4 Договору №90241), що суперечить положенням ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», якими передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід.
Суд зазначає, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на споживчі потреби, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Оскільки судом встановлено нікчемність умов договору щодо встановлення комісії за видачу кредиту в розмірі 2222,30грн та враховуючи, що первісним кредитором в день видачі кредиту дану суму було зараховано як погашення заборгованості позичальника за комісією, тому суд уважає за необхідне зарахувати вказану суму 2222,30грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Крім того встановлено, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальником 12.07.2022 було сплачено в рахунок погашення заборгованості за договором 17386грн, з яких 2 гривні було зараховано первісним кредитором в рахунок погашення комісії, що є безпідставним, оскільки умови Договору №90241 в частині встановлення комісії є нікчемними.
А тому суд уважає за необхідне зарахувати вказану суму 2грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Також з огляду на викладене вище позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1800грн комісії задоволенню не підлягають.
Підсумовуючи викладене суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача належить стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 37522,07грн з розрахунку: нарахована позивачем заборгованість 41546,37грн - сплачена 24.11.2021 комісія 2222,30грн - нарахована комісія 1800грн - сплачена 12.07.2022 комісія 2грн = 37522,07грн.
У задоволенні іншої частини вимог слід відмовити.
Крім цього позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 16000грн.
Так, відповідно до ч.2-5 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представницею позивача до позовної заяви надано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024; прайс-листа; заявки на надання юридичної допомоги №5 від 03.11.2025; витягу з Акту №23 про надання правової допомоги від 28.11.2025.
Разом з тим, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише ті судові витрати, які мають розумний розмір.
Зазначений позивачем розмір вказаних витрат є завищеним, оскільки справа належить до категорії незначної складності, її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, судова практика у цій категорії справ є усталеною, у зв`язку з чим при підготовці позовної заяви у адвоката була відсутня необхідність досліджувати додаткові норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, витрачати значний час на надання усної консультації та складання позовної заяви.
Відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, з огляду на викладене суд уважає, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений позивачем, є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціною позову, а також враховуючи клопотання відповідача та його представниці щодо незгоди із заявленим позивачем розміром витрат на правничу допомогу, з урахуванням матеріального стану відповідача, який є особою з інвалідністю та отримує мінімальну пенсію по інвалідності, є вдівцем, самостійно виховує неповнолітню дитину, є малозабезпеченою сім`єю, суд дійшов до висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2000грн.
Доводи позивача, що до витрат на правничу допомогу належить застосувати положення ч.9 ст.141 ЦПК України, не є релевантними з даними правовідносинами та встановленими обставинами справи, а тому є безпідставними та не підлягають застосуванню.
Згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2187,76грн (37522,07грн х 2422,40грн : 41546,37грн = 2187,76грн).
Таким чином, загальний розмір судових витрат, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, становить 4187,76грн.
Керуючись ст.1-18, 76-81, 137, 141, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», юридична адреса: вул. Гедройця Єжи, буд.6, офіс 521, м. Київ, код ЄДРПОУ 42640371, заборгованість за Договором про споживчий кредит №90241 від 24.11.2021 в сумі 37522 (тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять дві) гривні 07 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», юридична адреса: вул. Гедройця Єжи, буд.6, офіс 521, м. Київ, код ЄДРПОУ 42640371, понесені судові витрати в сумі 4187 (чотири тисячі сто вісімдесят сім) гривень 76 копійок.
У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, передбаченому ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення проголошено 01.06. 2026.

Суддя Н.В.Нагорна