КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року м. Київ справа №640/21589/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до Антимонопольного комітету України, треті особи: Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Антимонопольного комітету України, треті особи: Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 20.08.2020 № 549-р «Про визнання підтримки суб`єкта господарювання, зазначеної у повідомленні, такою, що не є державною допомогою та недопустимою державною допомогою відповідно до Закону» в частині пунктів 3, 4, 5, підпункту 5.2 пункту 5 резолютивної частини;
- зобов`язати відповідача вчинити дії з метою визнання підтримки, що надається позивача, такою, що не є державною допомогою.
Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.
На виконання положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративну справу передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 вказану справу було прийнято до провадження судді Колеснікової І.С., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Свої вимоги позивач мотивує відсутністю у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення, а тому просить задовольнити позовні вимоги.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує на правомірності своєї поведінки у межах спірних правовідносин, безпідставності доводів позивача, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив таке.
Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» створено рішенням Київської міської ради від 01 березня 2001 року № 217/1194 «Про створення комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», відповідно до якого підприємство є правонаступником Дирекції по утриманню та експлуатації житлових будинків маневреного фонду «КП «Київжитлоспецексплуатація».
Відповідно до Статуту КП «Спецжитлофонд» підприємство є юридичною особою, що заснована на комунальній власності територіальної громади міста Києва і підпорядковується Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Засновником та власником підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.
Предметом діяльності комунального підприємства є зокрема, здійснення функцій замовника будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту (ремонту) житлових, нежитлових будинків, споруд (у тому числі промислових), гуртожитків, а також навчальних, медичних, культурних та інших закладів.
За результатами розгляду повідомлення про нову державну допомогу, надісланого листом Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Антимонопольним комітетом України прийнято рішення від 20.08.2020 № 549-р, яким визнано (п. 3 та п. 4 резолютивної частини рішення), що підтримка, що надається відповідно до комплексної міської цільової програми екологічного благополуччя міста Києва на 2019-2021 роки, затвердженої рішенням Київської міської ради від 18.12.2018 № 469/6520 комунальному підприємству з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», для здійснення функцій замовника, є державною допомогою, недопустимою для конкуренції, відповідно до Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання».
Разом із тим, рішенням зобов`язано припинити надання незаконної допомоги (п. 4 резолютивної частини рішення), яка надається, в тому числі Комунальному підприємству з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», повернути отримані кошти з місцевого бюджету на утримання служби замовника (п. 5 та п.п. 5.2 п. 5 резолютивної частини рішення).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання» (далі також - Закон) державна допомога суб`єктам господарювання (далі - державна допомога) - підтримка у будь-якій формі суб`єктів господарювання за рахунок ресурсів держави чи місцевих ресурсів, що спотворює або загрожує спотворенням економічної конкуренції, створюючи переваги для виробництва окремих видів товарів чи провадження окремих видів господарської діяльності.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 3 Закону дія цього Закону не поширюється на підтримку господарської діяльності, пов`язаної з наданням послуг, що становлять загальний економічний інтерес (далі - ПЗЕІ), у частині компенсації обґрунтованих витрат на надання таких послуг.
Згідно із статтею 264 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом (далі - ЄС), Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода), сторони домовились, що вони застосовуватимуть статті 262, 263 (3) або 263 (4) Угоди з використанням як джерела тлумачення критеріїв, що випливають із застосування статей 106, 107 та 93 Договору про функціонування ЄС, зокрема, відповідну судову практику Суду Європейського Союзу, а також відповідне вторинне законодавство, рамкові положення, керівні принципи та інші чинні адміністративні акти Європейського Союзу.
Пунктом 46 Повідомлення Європейської комісії щодо застосування правил державної допомоги Європейського Союзу до компенсації, що надається за надання послуг загального економічного Інтересу (Офіційний вісник Європейського Союзу С 8/4 від 11.01.2012) (далі - Повідомлення Комісії), передбачено, що за відсутності правил на рівні Європейського Союзу, якими б визначався обсяг ПЗЕІ, держави-члени мають широкий спектр повноважень щодо визначення ПЗЕІ та щодо надання компенсації суб`єкту господарювання, що надає такі послуги. Зазначеним Повідомленням Комісії також закріплюються критерії, раніше викладені у Рішенні Суду ЄС у справі С-280/00 Altmark Trans Gmbh, Regierungsprasidium Magdeburg v Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH (далі - Рішення у справі Альтмарк), визначено умови, за яких компенсація за надання ПЗЕІ не становить державну допомогу. Відповідно до Рішення у справі Альтмарк компенсація витрат на надання послуг, що становлять загальний економічний інтерес, не становить державну допомогу суб`єктам господарювання, якщо задовольняються такі чотири критерії (далі - критерії Альтмарк):
суб`єкт господарювання, що отримує компенсацію, повинен фактично виконувати зобов`язання щодо надання таких послуг, а послуги повинні бути чітко визначені; покладення зобов`язання з надання ПЗЕІ повинне бути виражене актом, який залежно від особливостей законодавства, може мати законодавчий або регуляторний характер, або виражатись у формі договору. У такому акті повинно, як мінімум, бути визначено:
1) зміст і тривалість зобов`язань з надання ПЗЕІ;
2) назва суб`єкта господарювання і, де це необхідно, територія, на яку поширюються його послуги;
3) характер будь-яких виключних або спеціальних прав, які було надано державним органом влади суб`єкту господарювання щодо ПЗЕІ;
4) методику розрахунку компенсації, контролю та перегляду компенсації;
5) механізм для уникнення і повернення надмірної компенсації.
6) параметри, на підставі яких обчислюється компенсація, є визначеними заздалегідь об`єктивним і прозорим способом;
компенсація не є надмірною і не перевищує необхідної суми для покриття всіх або частини витрат, яких зазнає суб`єкт господарювання у зв`язку з наданням послуг загального економічного інтересу. Зокрема, компенсація не може перевищувати суму, необхідну для покриття чистої фінансової різниці між понесеними витратами та отриманими доходами підприємства при виконанні зобов`язання надавати відповідні громадські послуги загального інтересу, з урахуванням доходу, який залишається у підприємства, та розумного рівня прибутку;
якщо суб`єкт господарювання, який виконує зобов`язання щодо надання публічної послуги, не обирається відповідно до процедури публічних закупівель, яка б дозволила відібрати учасника, здатного надавати ці послуги з найменшими витратами для громади, необхідний рівень компенсації визначається на підставі аналізу витрат, які були б понесені типовим суб`єктом господарювання, добре керованим та належним чином забезпеченим відповідними активами.
Тобто, при дотриманні усіх чотирьох вищезазначених критеріїв, компенсація обґрунтованих витрат на надання ПЗЕІ не становитиме державну допомогу суб`єктам господарювання. У випадку якщо компенсація обґрунтованих витрат за надання ПЗЕІ не відповідає 4 зазначеним вище кумулятивним критеріям, такий захід становитиме державну допомогу суб`єктам господарювання.
Згідно з підпунктом 2 пункту "а" частини 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі будівництва належать виконання або делегування на конкурсній основі генеральній будівельній організації (підрядній організації) функцій замовника на будівництво, реконструкцію і ремонт житла, інших об`єктів соціальної та виробничої інфраструктури комунальної власності.
Вказана норма передбачає альтернативу у виборі дій щодо здійснення функцій замовника:
виконання їх самостійно;
делегування на конкурсних засадах.
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник - це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Вказана норма передбачає, що замовником може бути юридична особа, що є ширшим поняттям ніж суб`єкт господарювання. Структура статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не обмежує визначення замовникам виключно суб`єктом господарювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Стаття 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має назву повноваження у галузі будівництва. Відповідно до підпункту 2 пункту «а» частини першої цієї статті до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать виконання або делегування на конкурсній основі генеральній будівельній організації (підрядній організації) функцій замовника на будівництво, реконструкцію і ремонт житла, інших об`єктів соціальної та виробничої інфраструктури комунальної власності.
Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання» терміни «суб`єкт господарювання», «товар», «економічна конкуренція (конкуренція)», «органи влади», «органи адміністративно-господарського управління та контролю» вживаються у значенні, наведеному в Законі України «Про захист економічної конкуренції».
Стаття 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначає, що суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.
При цьому за своїм змістом визначення суб`єкта господарювання у статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» є істотно ширшим від поняття суб`єкта господарювання в інших актах законодавстві, зокрема, у Господарському кодексі України.
Поняття суб`єкта господарювання за статтею 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у контексті тлумачення та застосування законодавства про захист економічної конкуренції (у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції) (а також про державну допомогу суб`єктами господарювання) має характер спеціальної норми (lex specialis), і тому саме ця норма підлягає застосуванню переважно перед іншими нормами законодавства, відповідно до принципу «lex specialis derogat generali» - спеціальний закон витісняє загальний.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки.
Згідно із частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Статтею 78 Господарського кодексу України встановлено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління, орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами; майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство); комунальне унітарне підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями власника та органу місцевого самоврядування, до сфери управління якого воно входить.
Таким чином, орган місцевого самоврядування як юридична особа може самостійно виконувати функцію замовника, а залучення відповідного комунального підприємства (яке є самостійним учасником правовідносин) можливо виключно на конкурсній основі, оскільки орган місцевого самоврядування та комунальне підприємство не є єдиною юридичною особою, а можливість набуття функцій замовника відповідно до пп. 2 п. «а» ч. 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено виключно виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, як самостійним суб`єктом права (юридичною особою) без права наділення таким правом підприємства, організації, установи, які перебувають у підпорядкуванні відповідної ради.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання» дія цього Закону не поширюється на підтримку господарської діяльності, пов`язаної з інвестуванням в об`єкти інфраструктури із застосуванням процедур державних закупівель.
Делегування функцій замовника має здійснюватись на конкурсній основі відповідно до підпункту 2 пункту «а» частини 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Разом з цим, комунальні підприємства не були визначено шляхом конкурсного відбору. Також, комунальні підприємства не здійснюють інвестування в об`єкти інфраструктури, оскільки такі об`єкти будуються/реконструюються за бюджетні кошти.
Відповідно до статті 264 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами- членами, з іншої сторони (далі - Угода), сторони домовились, що вони застосовуватимуть статті 262, 263 (3) або 263 (4) Угоди з використанням як джерела тлумачення критеріїв, що випливають із застосування статей 106, 107 та 93 Договору про функціонування Європейського Союзу (далі - ДФЄС), зокрема відповідну судову практику Суду Європейського Союзу, а також відповідне вторинне законодавство, рамкові положення, керівні принципи та інші чинні адміністративні акти Європейського Союзу.
Згідно з пунктом 66 Повідомлення Європейської комісії щодо поняття державної допомоги згідно зі статтею 107 (1) ДФЄС перевагою вважається будь-яка економічна вигода, яка була б недоступною для суб`єкта господарювання за звичайних ринкових умов, тобто за відсутності втручання держави.
Відповідно до пункту 97 Повідомлення Європейської комісії щодо поняття державної допомоги згідно зі статтею 107 (1) ДФЄС, якщо операція проводилася із застосуванням процедури торгів або на рівних умовах, це є прямим і конкретним доказом її відповідності ринковим умовам.
При цьому, процедура торгів має бути конкурентною, щоб усі зацікавлені учасники, які відповідають умовам, могли взяти участь у процесі, прозорою, щоб усі зацікавлені учасники мали право на отримання належної інформації на кожному етапі процедури торгів, недискримінаційною.
Оскільки позивача не було обрано за конкурентною процедурою, відсутні підстави для висновку, що надана йому економічна вигода компенсації витрат на виконання функцій замовника була б доступною для нього на звичайних ринкових умовах.
Таким чином, компенсація витрат на виконання функцій замовника не виключає створення переваг для провадження окремих видів господарської діяльності, та, відповідно, не виключає надання державної допомоги.
Слід зазначити, що компенсація витрат на утримання служби замовника визначається відповідно до пункту 5.8.13 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва» відповідно до якого до глави 10 «Утримання служби замовника» (графи 6 та 7) включаються кошти на утримання служби замовника (включаючи кошти на здійснення технічного нагляду) в обґрунтованому розмірі, який, як правило, складає до 2,5% від підсумку глав 1-9, графа 7. При цьому, якщо функції замовника здійснює структурний підрозділ підприємства, який утримується за рахунок основної діяльності, кошти на утримання служби замовника до зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва не включаються, що обумовлюється вихідними даними на проектування.
Зазначена норма містить лише загальне правило та не дає можливості стверджувати про обґрунтованість розміру компенсації.
Проте, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що компенсація не є надмірною і не перевищує необхідної суми для покриття всіх або частини витрат, яких зазнає суб`єкт господарювання у зв`язку з наданням послуг загального економічного інтересу.
Позивачем не надано обґрунтування дотримання четвертого критерію Альтмарк, зокрема, що необхідний рівень компенсації визначався на підставі аналізу витрат, які були б понесені типовим суб`єктом господарювання, добре керованим та належним чином забезпеченим відповідними активами.
Наведене свідчить про недотримання четвертого критерію Альтмарк.
Таким чином, оскільки чотири критерії Альтмарк сукупно не дотримані, відсутні підстави вважати, що компенсація витрат на надання послуг, що становлять загальний економічний інтерес, на виконання функцій замовника, є обґрунтованою та не становить державну допомогу суб`єктам господарювання.
Відтак, суд вважає оскаржуване рішення обґрунтованим, а заявлені позовні вимоги – безпідставними.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд,
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до Антимонопольного комітету України, треті особи: Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.