Справа № 446/219/26 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І. 
Провадження № 33/811/376/26 Доповідач: Белена А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді – Белени А.В.
з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_2 – адвоката Черниш І.І. на постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської областівід 16 лютого 2026 року,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської областівід 16 лютого 2026 року провадження у справі про притягнення 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ВАД № 481602 від 25.01.2026 ОСОБА_1 , 25.01.2026 в селі Старий Яричів, Львівського району вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини ОСОБА_2 , яке виразилося у висловлюванні нецензурною лайкою та словесними погрозами.
На постанову судді представник потерпілої – адвокат Черниш І.І. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді скасувати та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
В обґрунтування апеляційних вимог адвокат стверджує, що суддя неправильно визнала ситуацію, що мала місце, за конфлікт.
Вважає, що суддею не надано належної оцінки показанням потерпілої, зі слів якої зухвала та неадекватна поведінка ОСОБА_1 продовжується тривалий час.
Зауважує, що того вечора поведінка ОСОБА_1 мала ознаки психологічного насильства, оскільки спрямована на залякування, приниження честі і гідності, створення атмосфери страху та підкорення. 
На думку апелянта погрози ОСОБА_1 не можуть розцінюватися як побутові емоційні висловлювання, оскільки були виголошені в умовах реальної агресії за наявності у домогосподарстві зброї та потерпіла сприйняла такі погрози як реальні, що створюють загрозу її життю та здоров`ю.
Вказує, що окрім психологічного тиску, мали місце й умисні дії фізичного характеру: ОСОБА_1 шарпав потерпілу за руку, притискав до меблів, жбурнув у неї стілець, який пошкодив ногу. 
Наполягає на системності такої поведінки ОСОБА_1 , зокрема останні встановив без дозволу потерпілої камери спостереження у будинку, стежив за її пересуванням, самовільно змінював замки, встановлював так звану «комендантську годину». Вважає, що поведінка ОСОБА_1 зумовлена ревнощами та бажанням контролю, він погрожував помстою за небажанням підтримувати шлюбні відносини, погрожував позбавити її батьківських прав.
Стверджує, що ОСОБА_2 перебувала у стані постійного страху, боялася розвитку подій, змушена була тимчасово ночувати у знайомих, а через емоційне та фізичне виснаження не могла певний час працювати.
Звертає увагу, що після «примирення» ОСОБА_1 продовжує здійснювати психологічний контроль над потерпілою та така його поведінка створює атмосферу постійного стразу, емоційної напруги та залежності.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду ОСОБА_2 та її представник – адвокат Черниш І.І. у судове засідання апеляційного суду не прибули. 
ОСОБА_2 про поважні причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала.
Від адвоката Черниш І.І. надійшла заява про припинення повноважень представника ОСОБА_2 .
Апеляційний суд враховуючи неповідомлення про причини неявки ОСОБА_2 , не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, та із врахуванням вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП вважає за можливе проводити розгляд без участі ОСОБА_2 .
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечив апеляційну скаргу та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке. 
Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Доказами у справах про адміністративні правопорушення, згідно з приписами ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
При цьому, орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суддею першої інстанції при вирішенні даної справи зазначені вимоги закону дотриманні.
Закриваючи провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КупАП, суддя виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено обставин та не підтверджено належними та допустимими доказами, вчинення ОСОБА_1 вказаного правопорушення. Суддею враховано, що між ним, його дружиною існує обопільний побутовий конфлікт.
Так, ОСОБА_1 у судовому засіданні суду першої інстанції, що це була сімейна сварка між подружжям без психологічного тиску. Розповів про те, що дружина зраджує йому та подала позов про розірвання шлюбу,через що виникла сварка 25.01.2026, однак конфлікт закінчився та він попросив вибачення те що підвищив голос. Жодного психологічного насильства від по відношенню до дружини не вчиняв. Поліцію викликав знайомий дружини. Зазначив про те, що працівники поліції склали два адміністративні протоколи 25.01.2026 і відносно нього та відносно його дружини, що доводить відсутність факту домашнього насильства.
Вказане ОСОБА_1 підтвердив і у суді апеляційної інстанції. Додатково повідомив, що на сьогодні шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. 
У суді першої інстанції ОСОБА_2 підтвердила, що сварка зі ОСОБА_1 , виникла через те, що вони перебувають у процесі розлучення. Стверджувала, що в ході сварки чоловік ображав, обзивав її та погрожував, вона сприйняла погрози реально оскільки знає що у чоловіка є зброя. Після завершення сварки чоловік попросив у неї пробачення та вони розійшлись по різних кімнатах, однак коли вона розповіла про те що відбулось своєму знайомому, а він викликав працівників поліції. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками судді з огляду на наступне.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України Про запобігання та протидію домашнього насильства (далі Закон).
У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Указані положення закону окреслюють перелік дій, одна чи декілька із яких, можуть становити собою об`єктивну сторону (форму вираження) психологічного насильства.
У відповідності до ст. 251 КупАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів, про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КупАП.
Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєні адміністративних правопорушень покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення.
Як слідує зі змісту вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 поставлено у провину те, що він 25 січня 2026 року за адресою: с. Старий Яричів Львівської області вчиняв домашнє психологічне насильство відносно дружини ОСОБА_2 , яка виражалася у нецензурній лайці та словесних погрозах.
Такі дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП як психологічне домашнє насильство.
Передумовою для визнання ОСОБА_1 винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності за ч ч.1 ст.173-2 КУпАП має бути наявність сукупності доказів, які б безумовно та беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 об`єктивних дій, що мають ознаки психологічного насильства у розумінні положень Закону. У такому разі необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між відповідними діями ОСОБА_1 та настанням чи можливим настанням шкідливих наслідків саме для потерпілих, тобто у даному фактичному випадку для дружини (на сьогодні колишньої), невістки, неповнолітніх онуків.
Ретельно перевіривши матеріали справи, суд першої інстанції не встановив беззаперечних відомостей, які б поза розумним сумнівом указували про вчинення ОСОБА_1 психологічного насильства відносно дружини (на сьогодні колишньої). Ухвалюючи рішення у справі, суддя підставно виходив із того, що між сторонами відсутні порозуміння, наявні сварки між ними на побутовому ґрунті, однак не підтверджує вчинення домашнього насильства.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, та відсутності доказів, які б об`єктивно свідчили про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, відсутні правові підстави для її притягнення до адміністративної відповідальності за ч ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Всупереч вимогам ст. 251 КУпАП, особою уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, не надано суду доказів на підтвердження вищевказаної обставини (з приводу заподіяння чи можливого заподіяння шкоди), як і не містить такої інформації виклад сформульованого звинувачення, викладений у протоколі.
Доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_1 підпадають під ознаки психологічного насильства, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі твердження носять характер припущень, позаяк не встановлено, що конфліктна ситуація викликала у постраждалих осіб побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити або завдала шкоду психічному здоров`ю осіб.
Наявність термінового заборонного припису (ТЗП) не спростовує відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство). 
Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені у постанові і слугували б підставами для її скасування, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
Оскільки за результатами апеляційного розгляду підстав для скасування постанови суду не встановлено, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської областівід 16 лютого 2026 року без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 – адвоката Черниш Ірини Ігорівни залишити без задоволення.
Постанову судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської областівід 16 лютого 2026 року щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін. 

Постанова є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя       Альберт БЕЛЕНА