Справа №295/1340/26
Категорія 38
2/295/2164/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючої судді Стрілецької О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2640816 від 12.07.2020 в розмірі 28700,00 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту – 8750,00 грн, за процентами – 19950,00 грн а також судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що 12.07.2020 між  ОСОБА_1 та ТОВ "Авентус Україна», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи в електронному вигляді був укладений договір №2640816 про надання споживчого кредиту на суму 11550,00 грн на строк 30 днів зі сплатою процентів за стандартною ставкою за користування кредитом у розмірі 1,90% в день, знижена процентна ставка - 1,33 % в день.
Представник позивача зауважує, що ТОВ «Авентус Україна»свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в строки та на умовах, передбачених договором. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 28700,00 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь.
Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача представник позивача посилається на ст. ст. 512, 514 ЦК України, вказує, що право вимоги перейшло на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21.04.2021, укладеного між ТОВ "Авентус Україна" та позивачем.

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 13.02.2026 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін; витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, чи належить банківська карта з прихованим номером № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; чи була успішною транзакція, здійснена 12.07.2020 на банківську картку № НОМЕР_1 , в сумі 11550,00 грн; чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_1 та чи проводилась верифікація особи власника зазначеної банківської карти.

Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовногопровадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

10.03.2026 відповідачка направила відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю (а. с. 59-64). Посилаючись на норми Закону України «Про електронну комерцію», вказала, що позивачем на підставі належних і достатніх доказів не доведений факт укладення і підписання нею в електронному вигляді кредитного договору, зокрема, до позову не долучені докази, які підтверджують, що одноразовий ідентифікатор, який надсилався для підписання договору, направлявся на номер телефону або електронну пошту, які закріплені саме за нею.
ОСОБА_1 вказує, що позивачем до позовної заяви не долучені докази у вигляді первинних документів, які підтверджують перерахування грошових коштів на її рахунок, долучений до позовної заяви лист ТОВ ФК «Вей Фор Пей» не є належним доказом перерахування їй грошових коштів.
Відповідач вважає долучений позивачем розрахунок заборгованості необґрунтованим, таким, що порушує  права споживача, зокрема, сума кредиту становить 11 550 грн, натомість загальний розмір пред`явлений до стягнення складає 28700,00 грн, тобто нарахування процентів, комісій та штрафних санкцій вдвічі перевищують суму основного боргу; відсотки нараховані поза межами строку кредитування, який становить 30 днів з дня укладення договору, до позову не долучений жодний документ, який би підтвердив автоматичну пролонгацію договору; нарахування комісії є незаконним, оскільки дії з перерахування коштів та оформлення договору є технічними процесами самого позивача.

10.03.2026 з АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2026 надійшли документи, які витребував суд (а.с. 69-70).
17.03.2026 представник позивача Усенко М.І. направив письмові пояснення по справі (а. с. 72-77), в яких вказав, що аргументи, наведені у відзиві, є безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором. У письмових поясненнях зазначено, що кредитний договір укладений між сторонами відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», має всі обов`язкові реквізити, дозволяє ідентифікувати відповідача як суб`єкта, що його підписав. В матеріалах справи міститься довідка про ідентифікацію клієнта, яка підтверджує, що ОСОБА_1 отримала одноразовий ідентифікатор М609855, вказаний номер телефону, на який був відправлений ідентифікатор, зазначені всі персональні дані відповідачки, зокрема, РНОКПП, дата народження, що дає можливість її ідентифікувати, тобто відповідачка була належним чином ідентифікована, отримала одноразовий ідентифікатор та використала його для підтвердження своєї згоди на укладення договору та прийняла його умови. 
Позивач стверджує, що грошові кошти були перераховані на банківську картку, реквізити якої вказала ОСОБА_1 під час оформлення кредитного договору, з метою отримання додаткових доказів на підтверження здійснення переказу грошових коштів позивачем подане клопотання про витребування документів з банку.
Представник ОСОБА_2 зазначає, що сума відсотків, строк та порядок їх нарахування передбачені умовами п. 1.5 договору, які були відомі відповідачці та погоджені нею. Кредитор розраховував орієнтовну вартість кредиту, виходячи з припущення, що споживач виконуватиме обов`язки у строки, визначені договором. ОСОБА_1 мала право відмовитися від укладення договору, проте не скористалась ним, що підтверджує її згоду з усіма фінансовими зобов`язаннями на момент укладання угоди.
Крім того, в поясненнях вказано, що ОСОБА_1 частково погашала заборгованість, а відтак визнавала її, розрахунок заборгованості поданий з урахуванням проведених оплат, нарахування відсотків здійснено до укладення договору факторингу між первісним кредитором та позивачем.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження, національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Згідно з ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 12.07.2020 між TOB "Авентус Україна" та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений договір про надання споживчого кредиту №2640816, який підписаний електронним підписом відповідача, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора –M609855 (а.с. 17-19).
Зазначений кредитний договір укладений відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом №53-ОД від 16.01.2020, які розміщені на веб сайті.
Відповідно до п. 9.8. договору, відповідач, підписавши вказаний договір підтвердив, що перед укладенням цього договору їй була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування; б) вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на веб сайті; вона ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», які розміщені на веб сайті та затверджені наказом №53-ОД від 16.01.2020, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит на таких умовах: сума кредиту – 11500,00 грн; строк кредиту - 30 днів; дата повернення кредиту визначена в графіку платежів, що є додатком №1, згідно з яким дата повернення кредиту - 11.08.2020 (а. с. 20); відсотки за зниженою ставкою становлять 1,33 % в день від суми кредиту (п. 1.5.1 договору), яка застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1. 4 договору (без пролонгації); за стандартною ставкою - 1,90% в день від суми кредиту (п. 1.5.2 договору), яка застосовується, зокрема, у межах нового строку, якщо відбулось продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1 - 4.6 договору; орієнтована загальна вартість кредиту за зниженою відсотковою ставкою складає - 16158,45 грн; за стандартною ставкою - 18133,50 грн. 

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведений факт укладення кредитного договору та його підписання нею в електронному вигляді.
Заперечуючи проти позову у відзиві на позовну заяву відповідач вказала, що позивачем не доведено, що вона підписала кредитний договір електронним підписом з дотриманням вимог Закону України "Про електронну комерцію".
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
За правилами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Водночас згідно з пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За своїм змістом такий підпис є пін-кодом - алфавітно-цифровою послідовністю, яку отримує особа, що авторизувалася в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Підпис одноразовим ідентифікатором - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Після отримання ця комбінація має бути введена особою в спеціальне поле на веб-сторінці, і фактично її введення прирівнюється до підписання договору з боку авторизованої особи.
Загалом підпис одноразовим ідентифікатором є одним із видів електронних підписів. У свою чергу, поняття «електронний підпис» визначається в чинному Законі України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги (станом на момент укладення спірного договору Закон мав назву «Про електронні довірчі послуги»). Електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис (пункт 12 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» (у редакції закону, чинного станом на момент укладення спірного договору) та пункт 15 частини першої статті 1 чинного Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).
Отже, загалом електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався.
В статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею 
Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація, в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №531/77/19 викладена правова позиція, відповідно до якої, з урахуванням особливостей договору його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

В пункті 1.1 договору про надання споживчого кредиту №2640816 передбачено, що укладення цього договору здійснюється за допомогою ITC товариства, доступ до якої забезпечується позивачу через веб сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до особистого кабінету. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб сайту/ITC товариства.
Згідно з п. 9.8 договору про надання споживчого кредиту №2640816 з укладенням цього договору споживач надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних, у тому числі, на їх збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення, блокування та знищення будь-якої інформації, що стосується споживача. Споживач також дає дозвіл на передачу товариству своїх персональних даних, а також дає згоду на те, що товариство має право направляти SMS-повідомлення/ листи - повідомлення на електронну адресу споживача/повідомлення, відправлені іншими засобами, комерційні пропозиції товариства та рекламні матеріали, при цьому споживач погоджується з тим, що направлення вказаної інформації на електронну пошту /номери телефонів, повідомлені споживачем, товариство буде здійснювати як самостійно, так і з залученням контрагентів (операторів мобільного зв`язку тощо). Споживач погоджується і розуміє, що саме він несе всі ризики, пов`язані з тим, що направлена товариством інформація стане доступною третім особам. Споживач ознайомлений з тим, що в будь-який момент дії договору може відмовитись від отримання вказаних повідомлень. 

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами в електронному вигляді, ОСОБА_1 - електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором М609855, кредитний договір містить її персональні дані, що беззаперечно дає можливість її ідентифікувати, зокрема, номер паспорта, коли і ким виданий, місце проживання, яке співпадає з офіційно зареєстрованим, РНОКППО, номер особистого електронного платіжного засобу НОМЕР_1 , електронна адреса (на звороті а. с. 17-20). 
Суд зазначає, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Зі змісту довідки про ідентифікацію клієнта вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з якою укладений договір про надання споживчого кредиту №2640816, одноразовий ідентифікатор М609855 був відправлений 12.07.2020 о 17-18 год. на номер телефону НОМЕР_3 (а. с. 22 на звороті), тобто в довідці про ідентифікацію вказані усі персональні дані ОСОБА_1 , які цілком відповідають її персональним даним, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять, а відповідачкою не надані докази, які б спростували презумпцію правомірності договору про надання споживчого кредиту №2640816 від 12.07.2020, вказаний договір не укладеним або недійсним не визнався.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
У відзиві на позовну заяву відповідачка не спростувала, що мобільний номер телефону, вказаний при укладенні кредитного договору, їй не належить, цілком очевидно, що у позивача договір комунікаційних послуг з оператором мобільного зв`язку відсутній, разом з тим, відповідачка не була позбавлена процесуальної можливості надати такі докази або поставити перед судом клопотання про їх витребування, що нею зроблено не було.
Відтак, суд робить висновок, що позивачем доведений факт укладення та підписання відповідачем в електронному вигляді кредитного договору, який є підставою заявлених вимог.
Водночас, суд звертає увагу, що договір позики за своєю правовою природою є реальним і вважається укладеним з моменту отримання кредитних коштів (ч. 2 ст. 1046 ЦК України), а відтак кредитні зобов`язання між сторонами кредитного договору щодо повернення кредитних коштів виникають саме з моменту їх отримання. 

Щодо доводів відповідача про відсутність належних доказів про підтвердження факту отримання нею кредитних коштів за договором.
Заперечуючи проти позову, відповідачка також зазначила, що позивачем не долучені докази, які підтверджують здійснення переказу кредитних коштів на її банківську картку та їх отримання нею.
За умовами п. 2.1 укладеного кредитного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. 
На виконання умов договору про надання споживчого кредиту №2640816 від 12.07.2020 відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 11550,00 грн шляхом здійснення 12.07.2020 їх переказу на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , код авторизації unknow, номер транзакції в системі WayForPay, що підтверджується наданою ТОВ «ФК « Вей Фор Пей» інформацією № 6513-ВР від 16.12.2025 (а. с. 23)
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-260226/80793-БТ від 28.02.2026, яка 10.03.2026 надійшла на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2026 про витребування доказів, вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» емітована картка № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ); клієнт ОСОБА_1 верифікована шляхом підписання Анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 22.10.2018, по рахунку клієнта № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 12.07.2020 були зараховані грошові кошти на суму 11550,0 грн (а. с. 69). 
Таким чином, суд вважає, що позивачем на підставі належних доказів, які засвідчили факт здійснення переказу грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі, який передбачений умовами кредитного договору, доведено, що відповідачка ці кошти отримала.
Заперечення відповідачки в цій частині не відповідають фактичним обставинам, встановленим судом. Відповідачка на підтвердження власних доводів не довела суду, що кошти, які були зараховані на її картковий рахунок 12.07.2020 в сумі 11550,00 грн, надійшли не від ТОВ "ФК Авентус Україна", а в разі здійснення помилкового переказу, відповідачкою не надані докази їх повернення чи звернення до банку із заявою про помилковість такої операції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статей 12,81 ЦПК України).
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Суд вважає за необхідне зазначити, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження власних доводів, покликаючись лише на те, що позивач не довів заявлених вимог, що суперечить принципу змагальності сторін.
Відповідачка не скористалась наданим їй процесуальним правом і не довела обставини, з яких вона заперечує проти вимог позивача.

Отже, з матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1  кредитні кошти в розмірі, який визначений договором. 
У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного зконодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Встановивши, що відповідно до умов кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти, судом не встановлено, що відповідачка належним чином виконала свої зобов`язання з їх повернення та сплати інших платежів за договором, тобто відповідачка не надала доказів належного і повного виконання грошового зобов`язання.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ "Авентус Україна" і наданим позивачем, заборгованість за кредитним договором становить: за тілом кредиту - 8750,00 грн, за відсотками - 19950,00 грн, які нараховані за період з 12.07.2020 по 08.01.2021 за процентними ставками 1,33% та 1,9% в день (а. с. 24-39).
Зі змісту наданого розрахунку вбачається, що відповідачка сплачувала нараховані відсотки за користування кредитними коштами і частково сплатила тіло кредиту.
За встановлених обставин суд визнає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8750,00 грн, розмір якої підтверджений належними доказами. 

Щодо нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 19950,00 грн.
Звертаючись з позовом, позивач просить стягнути заборгованість за відсотками в розмірі 19950,00 грн, які нараховані за період з 12.07.2020 по 08.01.2021 (а. с. 24-29). 
Суд не погоджується з вимогами позивача в цій частині, оскільки нарахування таких відсотків суперечить умовам укладеного між сторонами договору та нормам матеріального права.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу, визначеного цим договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц, від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, тобто судова практика є сталою, змін не зазнавала, яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами кредитного договору №2640816 від 12.07.2020, сторонами погоджено загальну суму кредитних коштів – 11550,00 грн, строк користування кредитом 30 днів, дата повернення кредитних коштів - 11.08.2020. Також умовами договору передбачена можливість пролонгації строку кредитування. 
Так, відповідно до п. 4.1 договору строк кредиту може бути продовжений на кількість днів, зазначену в п. 1. 4 договору (30 днів), якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовжння у порядку, визначеному в п. 4.2 - 4.5 договору. 
У пункті 4.2 договору сторони погодили, що споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 грн, може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п. 4.3 договору.
Згідно з п. 4.3 договору пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем.

Зі змісту долученого до позову розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, вбачається, що 11.08.2020 (в останній день строку кредитування) ОСОБА_1 здійснила платіж в розмірі 7408,45 грн, з яких повністю сплачені нараховані відповідно до п.1.5.1 договору за 30 днів відсотки в розмірі зниженої відсоткової ставки (1,33%) в сумі 4608,45 грн, а також 2800,00 грн зараховані в рахунок погашення тіла кредиту.
Сума кредиту в повному обсязі не сплачена.
В подальшому 10.09.2020, зі спливом 30 днів, тобто з урахуванням умов п. 4.1, 4.3 договору, відповідачка здійснила платіж на суму 4987,50 грн, які зараховані як відсотки, які нараховані відповідно до п. 1.5.2 договору за стандартною процентною ставкою 1,90% в день (8750,00 грн (сума боргу) х 1,90 % х на 30 днів), тобто відповідачка вдруге в повному обсязі сплати нараховані за 30 днів відсотків, тіло кредиту не сплачено.
Отже, згідно з п. 4.1, 4.3 договору можна зробити висновок, що строк кредитування продовжений на наступні 30 днів, зі спливом яких відповідачка не здійснювала платежів за договором. 
Розмір нарахованих відсотків за період з 11.09.2020 по 10.10.2020 складає 4987,50 грн (8750,00 грн (сума боргу) х 1,90 % х на 30 днів). 
Позивачем до позовної заяви не долучені докази, що первісним кредитором строк кредитування був продовжений більше, ніж на 30 днів.
Нарахування відсотків поза межами строку кредитування не відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а відтак є неправомірним. 

Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, щодо неправомірного нарахування комісії та штрафних санкцій, оскільки позивач такі вимоги до стягнення в позовній заяві не заявляв.

21.04.2021 між ТОВ «Авентус України» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладений договір факторингу №ККАУ-21042021, відповідно до умов якого та Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2640816 від 12.07.2020 (а.с. 30-35).
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, на підставі ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №2640816, укладеним 12.07.2020.

Проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідачка допустила неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 13737,50 грн, з яких заборгованість за кредитом – 8750,00 грн; проценти – 4987,50 грн, які нараховані в межах строку кредитування за період з 11.09.2020 по 10.10.2020.
В задоволенні вимог про стягнення відсотків, які нараховані з 11.10.2020 по 08.01.2021 в розмірі 14962,50 грн суд відмовляє за безпідставністю.

ІV. Розподіл судових витрат 
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
 
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1278,00 грн (2662,40 грн х 48% від задоволених вимог).

 
Відповідно до ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 8000,00 грн підтверджено змістом договору про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025, укладеного між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет», актом № 1075 від 12.01.2026 про надання послуг, детальним описом наданих послуг до акту №1075 від 12.01.2026 (а. с. 39-41).
Обсяг виконаних адвокатом робіт підтверджується матеріалами справи.
Відповідач заперечень що заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу не висловив.
З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 3840,00 грн (8000,00 грн х 48% від задоволених вимог).

Керуючись ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 141, 263-268, 274, 277, 278, 280, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву задоволити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором №2640816 про надання споживчого кредиту від 12.07.2020, яка становить 13737,50 грн, яка складається із боргу: за тілом кредиту – 8750,00 грн, відсотками – 4987,50 грн, які нараховані за період з 11.09.2020 по 10.10.2020,а також стягнути судовий збір в розмірі 1278,00 грн та витрати за надання правничої допомоги в сумі 3840,00 грн. 
В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корп. 28; код ЄДРПОУ: 35234236.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя О.В. Стрілецька