П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 753/18421/25
Провадження: № 22-ц/824/8376/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Зубчук Оксани Русланівни в інтересах   ОСОБА_1 
на ухвалуДарницького районного суд м. Києвавід 12 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Овчаренко К. А.,
у справі за позовом    ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , за участю органу опіки і піклування Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної державної адміністрації, про відібраннядитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про відібрання дитини.
28 листопада 2025 року відповідачем подано проєкт мирової угоди.
02 грудня 2025 року позивачкою також подано власний проєкт мирової угоди.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 05 грудня 2025 року, за клопотанням представника позивача, підтриманим представником відповідача, постановлено повернутися до підготовчого провадження з метою врегулювання спору мирним шляхом. Також, суд ухвалив перейти до конфіденційних співбесід з кожною стороною окремо.
19 січня 2026 року відповідач подав заяву про припинення врегулювання спору за участю судді, посилаючись на відсутність конструктивного діалогу з боку позивачки та вчинення нею дій, які, на його думку, унеможливлюють мирне врегулювання спору. У заяві відповідач просив припинити врегулювання спору за участю судді та передати справу на розгляд іншому судді відповідно до статті 33 ЦПК України.
09 лютого 2026 року позивачкою подано заяву про залишення позову без розгляду, розгляд якої було відкладено у зв`язку з необхідністю перевірки повноважень її представника.
10 лютого 2026 року представник відповідача подав заперечення, в яких зазначив, що заява про припинення врегулювання спору від 19 січня 2026 року підлягала невідкладному розгляду відповідно до статті 204 ЦПК України, а до її вирішення суд не мав підстав розглядати інші процесуальні питання. Також вказував, що у справі вже відбувся розгляд по суті, зокрема стадія судових дебатів, що, на його думку, виключає можливість застосування пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України, а також на відсутність належних доказів повноважень представника позивачки на подання заяви про залишення позову без розгляду.
Крім того, відповідач посилався на недобросовісну процесуальну поведінку позивачки, яка, ініціювавши процедуру мирного врегулювання спору, фактично не вжила заходів для досягнення домовленостей.
З урахуванням викладеного відповідач просив залишити без розгляду заяву представника позивачки про залишення позову без розгляду, розглянути заяву про припинення врегулювання спору за участю судді та передати справу на розгляд іншому судді.
11 лютого 2026 року позивачка подала заяву про залишення позову без розгляду, в якій підтвердила повноваження свого представника та просила суд залишити позов без розгляду.
Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 12 лютого 2026 року припинено врегулювання спору за участю судді у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду задоволено.
Залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій відповідача.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині залишення позовної заяви без розгляду, адвокат Зубчук О. Р в інтересах ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу в оскаржуваній частині та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
У разі залишення ухвали суду першої інстанції без змін, просила стягнути з позивачки, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 000 грн, понесені у зв`язку з розглядом справи.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно не розглянув заяву відповідача від 19.01.2026 про припинення врегулювання спору за участю судді, яка відповідно до вимог статті 204 ЦПК України підлягала невідкладному розгляду.
Незважаючи на це, суд не постановив відповідної ухвали та не вирішив питання про передачу справи на розгляд іншому судді, як це прямо передбачено частиною четвертою статті 204 ЦПК України.
Водночас, суд першої інстанції розглянув подану пізніше заяву позивачки про залишення позову без розгляду та поклав її в основу оскаржуваної ухвали, чим, на думку апелянта, порушив встановлений процесуальний порядок розгляду заяв сторін.
Крім того, зазначає, що суд безпідставно застосував положення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки у справі вже відбувся розгляд по суті, зокрема, сторони перейшли до стадії судових дебатів, що виключає можливість залишення позову без розгляду з цієї підстави.
Також, наголошує на тому, що суд не надав належної оцінки поведінці позивачки, яка, ініціювавши процедуру врегулювання спору, фактично не вживала заходів для досягнення примирення, діяла недобросовісно та зловживала процесуальними правами.
Окремо, звертає увагу на безпідставність відмови суду у задоволенні вимоги про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати були документально підтверджені та понесені у зв`язку з розглядом справи, а їх виникнення зумовлене, на думку апелянта, недобросовісною поведінкою позивачки.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Карповська Л. В. в інтересах ОСОБА_2 вважала доводи відповідача безпідставними, а ухвалу суду першої інстанції постановленою з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, вказувала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пріоритетність заяви позивачки про залишення позову без розгляду, оскільки таке право є абсолютним та випливає з принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Підкреслює, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що право позивача на подання заяви про залишення позову без розгляду є невід`ємним елементом його процесуальної автономії, не залежить від волі інших учасників справи та не може бути обмежене поданням будь-яких інших процесуальних заяв.
При цьому, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом порядку розгляду заяв сторін, а також щодо необхідності попереднього вирішення заяви відповідача про припинення врегулювання спору за участю судді, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки цивільне процесуальне законодавство не встановлює жодної ієрархії чи пріоритетності між відповідними процесуальними заявами.
Крім того, у відзиві зазначено, що суд першої інстанції правомірно застосував положення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки на момент подання позивачкою заяви про залишення позову без розгляду справа перебувала на стадії підготовчого провадження, а отже, розгляд справи по суті не було розпочато у розумінні процесуального закону.
Окремо наголошує на відсутності будь-яких належних і допустимих доказів недобросовісності чи зловживання процесуальними правами з боку позивачки, у зв`язку з чим твердження відповідача з цього приводу мають оціночний характер та не можуть бути покладені в основу скасування судового рішення.
В судовому засіданні адвокат Зубчук О. Р в інтересах ОСОБА_1  підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.
Адвокат Карповська Л. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, у вересні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про відібрання дитини (т. 1, а. с. 1 -6).
Протокольною ухвалою суду від 03.01.2025 року судом запропоновано сторонам почати підготовку до судових дебатів та подати виступи в письмовому вигляді (т. 4, а. с. 24 - 29).
В ході розгляду справи сторони вживали заходів до врегулювання спору мирним шляхом, а саме, 28 листопада 2025 року відповідачем подано проєкт мирової угоди (т. 4, а.с. 110 - 117), а 02 грудня 2025 року позивачкою подано власний проєкт мирової угоди (т. 4, а. с. 118 123).
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 05 грудня 2025 року, за клопотанням представника позивача, підтриманим представником відповідача, постановлено повернутися до підготовчого провадження з метою врегулювання спору мирним шляхом, також суд ухвалив перейти до конфіденційних співбесід з кожною стороною окремо (т. 4., а. с. 123 - 124).
19 січня 2026 року відповідач подав заяву про припинення врегулювання спору за участю судді, у якій зазначив про відсутність конструктивного діалогу з боку позивачки та просив припинити відповідну процедуру, а також передати справу на розгляд іншому судді відповідно до статті 33 ЦПК України (т. 4, а. с. 130 - 136).
09 лютого 2026 року позивачкою подано заяву про залишення позову без розгляду, розгляд якої було відкладено судом з метою перевірки повноважень представника (т. 4, а. с. 182 - 183).
10 лютого 2026 року представник відповідача подав заперечення, в яких, зокрема, зазначив про необхідність першочергового розгляду заяви про припинення врегулювання спору за участю судді відповідно до вимог статті 204 ЦПК України, а також вказував на відсутність підстав для залишення позову без розгляду з огляду на стадію розгляду справи та неналежне підтвердження повноважень представника позивачки (т. 5, а. с. 1 - 5).
Крім того, відповідач посилався на недобросовісну процесуальну поведінку позивачки під час процедури врегулювання спору.
11 лютого 2026 року позивачка подала заяву про залишення позову без розгляду, в якій підтвердила повноваження свого представника та просила суд залишити позов без розгляду (т. 5, а. с. 30 - 36).
Суд першої інстанції дійшов висновку про залишення позову без розгляду та припинення врегулювання спору за участю судді, виходячи з того, що позивачка подала заяву про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України є підставою для залишення позову без розгляду.
При цьому, суд виходив з того, що подання такої заяви є також підставою для припинення врегулювання спору за участю судді відповідно до пункту 4 частини першої статті 204 ЦПК України та реалізацією позивачкою свого процесуального права, яке випливає з принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Суд та учасники процесу зобов`язані керуватися цим завданням, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз зазначених норм свідчить, що однією з гарантій доступу до правосуддя є дотримання судом встановленої законом процедури розгляду справи, у тому числі послідовності вчинення процесуальних дій та своєчасного вирішення поданих учасниками справи заяв.
Відповідно до статті 197 ЦПК України завданням підготовчого провадження є забезпечення своєчасного, всебічного та ефективного розгляду справи, а також вчинення судом процесуальних дій у визначеній законом послідовності.
Згідно зі статтею 222 ЦПК України суд зобов`язаний розглянути заяви та клопотання учасників справи, що пов`язані з розглядом справи, після заслуховування думки інших учасників процесу.
Водночас відповідно до пункту 1 частини першої статті 204 ЦПК України врегулювання спору за участю судді припиняється, зокрема, у разі подання стороною відповідної заяви.
Частинами другою, третьою статті 204 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок суду постановити ухвалу про припинення врегулювання спору за участю судді не пізніше наступного робочого дня після надходження такої заяви. Як убачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи сторони вживали заходів до врегулювання спору мирним шляхом, зокрема, 28 листопада 2025 року відповідачем подано проєкт мирової угоди (т. 4, а.с. 110 - 117), а 02 грудня 2025 року позивачкою подано власний проєкт мирової угоди (т. 4, а. с. 118 - 123).
Протокольною ухвалою суду від 05 грудня 2025 року, за клопотанням представника позивача, підтриманим представником відповідача, судом постановлено повернутися до підготовчого провадження з метою врегулювання спору мирним шляхом та ухвалено про перехід до конфіденційних співбесід з кожною стороною окремо (т. 4., а. с. 123 - 124).
19 січня 2026 року відповідач подав заяву про припинення врегулювання спору за участю судді, у якій просив припинити відповідну процедуру та передати справу на розгляд іншому судді відповідно до статті 33 ЦПК України (т. 4, а. с. 130 - 136).
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що у встановлений законом строк зазначена заява судом першої інстанції розглянута не була.
Колегія суддів враховує, що головуючий суддя перебував у відпустці до 26.01.2026 року, однак такі обставини не звільняють суд від обов`язку дотримання процесуальних строків та не позбавляють можливості суд вирішити відповідне процесуальне питання невідкладно після виходу з відпустки, без зволікання до наступного судового засідання.
Водночас, 09 лютого 2026 року позивачкою подано заяву про залишення позову без розгляду, а 11 лютого 2026 року така заява подана нею особисто з підтвердженням повноважень представника.
Незважаючи на те, що заява відповідача про припинення врегулювання спору за участю судді була подана раніше та підлягала невідкладному розгляду, суд першої інстанції не вирішив її, а натомість розглянув заяву позивачки про залишення позову без розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 204 ЦПК України у разі припинення врегулювання спору за участю судді з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, справа підлягає передачі на розгляд іншому судді.
Отже, за наявності заяви відповідача суд першої інстанції був зобов`язаний вирішити питання про припинення врегулювання спору за участю судді саме з цієї підстави та, як наслідок, передати справу на розгляд іншому судді.
Водночас, суд першої інстанції, не розглянувши подану відповідачем заяву, дійшов висновку про припинення врегулювання спору з інших підстав, у зв`язку з поданням позивачкою заяви про залишення позову без розгляду, що фактично призвело до порушення встановленої законом послідовності процесуальних дій та неправильного застосування норм процесуального права.
При цьому колегія суддів погоджується з доводами позивачки про те, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є її процесуальним правом, яке випливає з принципу диспозитивності цивільного судочинства. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у даному випадку до заяви відповідача про припинення врегулювання спору за участю судді підлягали застосуванню положення статті 204 ЦПК України, які передбачають обов`язок суду розглянути таку заяву невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після її надходження.
Невиконання судом першої інстанції зазначеного обов`язку призвело до порушення встановленого процесуального порядку розгляду заяв сторін.
Водночас, позивачка не позбавлена процесуального права звернутися із заявою про залишення позову без розгляду до суду в іншому складі після вирішення судом питання про припинення врегулювання спору за участю судді.
Враховуючи приписи частини четвертої статті 204 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо порядку вирішення поданих сторонами заяв, оскільки за наявності заяви відповідача про припинення врегулювання спору за участю судді справа підлягала передачі на розгляд іншому судді, визначеному в порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.
Вирішуючи питання щодо заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що на даній стадії апеляційного перегляду такі вимоги не підлягають вирішенню.
Розподіл судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, здійснюється судом за результатами остаточного вирішення справи з урахуванням її результатів.
Отже, питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає вирішенню судом під час ухвалення кінцевого судового рішення у справі.
Доводи апеляційноїскаргищодо безпідставного застосування судом положень пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, а також щодо недобросовісної процесуальної поведінки позивачки та зловживання нею процесуальними правами колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.
Як встановлено вище, суд першої інстанції порушив визначений законом порядок розгляду поданих сторонами заяв, не розглянувши у встановлений строк заяву відповідача про припинення врегулювання спору за участю судді, яка підлягала невідкладному вирішенню та могла зумовити передачу справи на розгляд іншому судді.
За таких обставин вирішення питань щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, а також оцінка поведінки сторін з точки зору їх добросовісності є передчасними, оскільки такі питання підлягають вирішенню судом, визначеним у встановленому законом порядку, при подальшому розгляді справи.
Відтак колегія суддів не входить в обговорення зазначених доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга  ОСОБА_1 частково знайшла своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому підлягає задоволенню, з скасуванням ухвали суду першої інстанції та направленням справи для продовження розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Зубчук Оксани Русланівни в інтересах    ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2026 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура