ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/9779/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.01.2026 ( суддя Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі №280/9779/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної Установи “Запорізькій слідчий ізолятор” про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11 липня 2025 року по 22 жовтня 2025 року (6 місячний термін для обрахування середнього заробітку, встановлений Законом № 2352-ІХ);
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2025 року року по 22 жовтня 2025 року в розмірі 67 425,92 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі №280/8616/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДУ “Запорізький слідчий ізолятор”. 16 жовтня 2025 року у рамках розгляду вказаної судової справи ДУ “Запорізький слідчий ізолятор” подано до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги ОСОБА_1 визнані в повному обсязі. 
Відповідачем проведено розрахунок належної до виплати суми грошової компенсації невикористаного речового майна. Відповідно до листа т.в.о. начальника ДУ “Запорізький слідчий ізолятор” від 19.09.2025 №2/4-37/25П-37 розмір нарахованої грошової компенсації невикористаного речового майна складає 10 786,21 грн. 23 жовтня 2025 року на картковий рахунок ОСОБА_1 від ДУ “Запорізький слідчий ізолятор” надійшли грошові кошти в сумі 10 196,00 грн. (сума грошової компенсації невикористаного речового майна з вирахуванням податку на прибуток). 
Зазначає, що факт здійснення виплати грошової компенсації невикористаного речового майна в сумі 10 196,00 грн. вже після звільнення позивача з ДУ “Запорізький слідчий ізолятор” (а саме більше трьох місяців після звільнення) свідчить про порушення відповідачем строків розрахунків при звільнені, встановлених статтею 116 КЗпП України. З урахуванням вказаного вище розмір середнього заробітку за час порушення строк розрахунку з виплати компенсації невикористаного речового майна складає 67 425,92 грн. (648,32 грн. (розмір середнього заробітку) x 104 (кількість календарних днів затримки виплати належних позивачу коштів після звільнення). 
Запорізький окружний адміністративний суд у рішенні від 14 січня 2026 року виклав висновки на підставі яких відмовлено у задоволені позову. Суд зазначив, оскільки заяву про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно подано після звільнення, то невиплачені суми грошової компенсації за неотримане речове майно не можна кваліфікувати як «суми, що належали виплаті позивачу при звільненні», з огляду на відсутність заяви позивача на здійснення таких виплат під час проходження служби. За таких обставин, у спірному випадку компенсація за неотримане речове майно не належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Позивач звернувся з апеляційною скаргою, підставами якої продубльовано обставини викладені у позові. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. 
У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Наказом Т.в.о. начальника Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” від 10.07.2025 №162/ос-25 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України “Про національну поліцію” (за власним бажанням) звільнено у запас Збройних Сил України.
11.09.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації невикористаного речового майна за час проходження служби у Державній установі “Запорізький слідчий ізолятор”.
З ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 29.10.2025 по справі №280/8616/25 про закриття провадження у справі (Ухвала набрала законної сили 29.10.2025), вбачається: 
“ 30.09.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) до Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” (далі по тексту – відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” щодо невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період служби ОСОБА_1 – з 21 червня 2021 року по 10 липня 2025 року;
- зобов`язати Державну установу “Запорізький слідчий ізолятор” виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна за період служби з 21 червня 2021 року по 10 липня 2025 року.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).
28.10.2025 від представника позивача до суду надійшла заява про закриття провадження (вх. № 53764), в якій останній зазначає, що відповідачем в добровільному порядку нараховано та виплачено на картковий рахунок позивача грошову компенсацію невикористаного речового майна в сумі 10 196,90 грн…
…З матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що заборгованість, яка була предметом розгляду в межах вказаної адміністративної справи, повністю погашена. Факт погашення підтверджується зарахуванням відповідної суми на особистий картковий рахунок позивача…”.
Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, 23.10.2025 на картковий рахунок ОСОБА_1 від Державної установи “Запорізький слідчий ізолятор” надійшла компенсація невикористаного речового майна з вирахуванням податку на прибуток в розмірі 10 196,00 грн. Вказане підтверджується банківською випискою (а.с.8).
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.07.2025 по 22.10.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно із приписами частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині четвертій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно із пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку № 178).
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо наявності у позивача права на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Аналіз наведених норм права свідчить, що законодавець покладає на роботодавця (підприємство, установу, організацію) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно варто розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Згідно із пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Отже, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
У постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 420/1717/22, на яку вказує апелянт, Верховний Суд зазначив, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Тобто, якщо військовослужбовець під час проходження служби звертався до військової частини з рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, і така компенсація не виплачена йому під час проходження служби або у день виключення особи зі списків особового складу військової частини, то у цьому разі компенсація вважатиметься частиною «сум, що належать працівнику та підлягають виплаті у день звільнення» і, відповідно, невиплата такої компенсації у день виключення зі списків особового складу матиме наслідком застосування до відповідача санкції за невиплату відповідної суми при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Як зазначалось, пунктом 3 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.
Застосовування у пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», дозволяє стверджувати, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а після його звільнення з військової служби вказане право реалізовується шляхом подання заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації його прав та інтересів, закріплених Конституцією та законодавством.
На користь указаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника у різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина.
Подібну позицію Верховний Суд висловлював неодноразово, зокрема у постановах від 09 січня 2024 року у справі № 400/5062/22, від 04 лютого 2020 року у справі № 825/1571/16, від 23 серпня 2019 року у справі № 2040/7697/18, від 30 липня 2020 року у справі №820/5767/17.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Повертаючись до обставин цієї справи, наказом про звільнення позивача з військової служби виданий 10.07.2025 року №162/ОС-25 нарахована грошова компенсація за своєчасно не отримане речове майно особистого користування в розмірі 10 786,21 грн.
Остаточна виплата грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно проведена відповідачем 23 жовтня 2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом 06 листопада 2025 року, тобто у строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17), постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року (справа № 480/3105/19).
Наведене свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. 
Для обчислення середнього заробітку у справі, що розглядається, з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Відповідно до наявного календаря святкових та неробочих днів з урахуванням умов воєнного стану, відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, в період з 11.07.2025 року (наступний день після звільнення) по 23.10.2025 року (день остаточного розрахування) інтервал складає 105 календарних днів (3 міс.14днів), з яких робочих днів - 73 дні, святкових та неробочих днів - 4 дні (15.07.2025 року, 24.08.2025 року, 25.08.2025 року, 01.10.2025 року).
Період затримки розрахунку при звільненні та середнє грошове забезпечення обчислюються в календарних днях, оскільки грошове забезпечення нараховується за календарні дні місяця, а не за відпрацьовані робочі дні, святкові й неробочі дні з підрахунку також не виключаються.
На підставі наданих даних у довідці про доходи (ас 7), проведено розрахунок середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні згідно з Порядком № 100:
- травень 2025 року: 19 752,10 грн (31 календарний день)
- червень 2025 року: 19 795,80 грн (30 календарних днів)
- сукупний дохід за 2 місяці: 19 752,10 + 19 795,80 = 39 547,90 грн.
- загальна кількість днів: 31 + 30 = 61 календарний день 
- середньоденне грошове забезпечення: 39 547,90 грн / 61 день = 648,33 грн.
Період затримки з 11.07.2025 року по 23.10.2025 року становить 105 календарних днів (день звільнення виключається): 648,33 грн Ч 105 днів = 68 074,25 грн.
Проте суд апелційної інстанції, керуючись практикою Велика Палати Верховного Суду, скоригує її пропорційно сумі виплати за речове майно з урахуванням незначного боргу за майно, застосовуючи 30%, що складає 23 000,00 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.01.2026 в адміністративній справі №280/9779/25 скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної Установи “Запорізькій слідчий ізолятор” про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної Установи “Запорізькій слідчий ізолятор” щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Стягнути з Державної Установи “Запорізькій слідчий ізолятор” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 29 травня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 03 червня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко