П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2026 року м. Київ

Справа №359/1681/25
Провадження: № 22-ц/824/8915/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Муранової-Лесів І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_2 , від якого вони мають спільну малолітню дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що рішенням суду місце проживання дитини визначено разом із ним, а з відповідачки стягуються аліменти на утримання дитини. Разом із тим, дитина має хронічне захворювання, розлад аутичного спектра, у зв`язку з чим потребує постійного лікування, медичного обстеження, реабілітації, спеціального харчування, а також регулярних занять із профільними спеціалістами. Вказував, що у зв`язку із зазначеними обставинами ним були понесені значні додаткові витрати на лікування, обстеження, придбання медичних препаратів, а також оплату послуг логопедів, дефектологів та інших спеціалістів, загальний розмір яких становить 293 222 грн, з яких половина підлягає відшкодуванню відповідачкою. Крім того, зазначав, що щомісячні додаткові витрати на утримання дитини становлять у середньому 19 575,67 грн, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідачки додаткові витрати у твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн щомісячно. Також, просив суд стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 46255 грн 43 коп, а також частину витрат на правничу допомогу в сумі 3155 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 1211 грн. 20 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині відмови у стягненні додаткових витрат щомісячно, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення в оскаржуваній частині просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 185 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами, зокрема її хворобою або інвалідністю.
Вказує, що суд першої інстанції помилково ототожнив аліменти з додатковими витратами на дитину, хоча за своєю правовою природою ці виплати є різними та мають самостійний характер.
Крім того, вважає, що за наявності у дитини хронічного захворювання додаткові витрати мають не разовий, а системний характер, у зв`язку з чим можуть підлягати стягненню на постійній основі, у тому числі у вигляді щомісячних платежів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мартин В. І. в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для задоволення скарги немає.
Зазначила, що судом правильно визначено загальний розмір доведених додаткових витрат, а також їх середньомісячний розмір, при цьому обов`язок відповідачки щодо участі у таких витратах фактично реалізується через сплату аліментів, які покривають її частку.
Наголосила, що заявлені позивачем витрати не мають систематичного характеру, не є щомісячними та постійними, а виникали залежно від конкретних обставин і призначень лікарів, які мають обмежений у часі характер.
Крім того, зазначила, що позивач безпідставно включив до складу додаткових витрат витрати на біологічно активні добавки, які не є лікарськими засобами, а також не надав належних доказів щодо укладення договорів із відповідними спеціалістами, вартості їх послуг та необхідної кількості занять.
Представник відповідачки також звернула увагу, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту понесення витрат у заявленому розмірі, їх систематичності, необхідності та зв`язку із станом здоров`я дитини, як того вимагають норми цивільного процесуального законодавства.
Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначила, що відшкодуванню підлягають лише ті додаткові витрати, які є належно доведеними, а припущення не можуть бути покладені в основу судового рішення.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Мамонтова В. М. підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.
Адвокат Мартин В. І. в інтересах ОСОБА_2 вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги та просила залишити скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року оскаржується в частині відмови у стягненні додаткових витрат щомісячно, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, малолітній син сторін, ОСОБА_3 , є дитиною з інвалідністю та має діагноз розлад аутичного спектра (т.1 а.с.13; т.2 а.с.168-182).
Згідно з наданими суду медичними висновками та рекомендаціями спеціалістів, дитина потребує систематичного лікування, регулярних медичних обстежень, прийому лікарських засобів, спеціального харчування, а також постійних корекційно-розвивальних занять із логопедом, дефектологом, психологом та іншими фахівцями (т.2 а.с.170-176, 180-181, 186-187).
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що ним у період з серпня 2023 року понесено значні витрати на лікування, реабілітацію та розвиток дитини, загальний розмір яких становить понад 293 000 грн, з яких половину, 146 611 грн, він просив стягнути з відповідачки, а також визначити обов`язок відповідачки брати участь у додаткових витратах на дитину на майбутнє у розмірі 8000 грн, щомісячно (т.2 а.с.160-161).
При цьому розмір заявлених щомісячних витрат позивач обґрунтовував здійсненим ним розрахунком фактично понесених витрат за відповідний період, виходячи із їх загального обсягу, які, на його думку, підлягають врахуванню як додаткові витрати на дитину, та визначив середньомісячний розмір таких витрат у сумі 19575,67 грн, з яких просив стягнути частину у розмірі 8000 грн щомісячно (т. 2 а.с.160-162).
Відповідачка подала відзив та заперечення на позов, у яких частково визнала заявлені вимоги, погодившись із наявністю додаткових витрат лише в частині, що підтверджена належними доказами, у сумі 48531 грн, та відповідно погодилася на їх часткове відшкодування, водночас заперечуючи проти решти вимог як недоведених та необґрунтованих (т. 2, а. с.150-155, 125-129).
Під час розгляду справи судом досліджено подані сторонами докази, зокрема, платіжні документи, медичні висновки, рекомендації спеціалістів, а також встановлено обсяг фактично понесених позивачем витрат на лікування, обстеження, придбання медичних препаратів та оплату послуг фахівців.
За результатами оцінки доказів суд першої інстанції дійшов висновку про часткову доведеність понесених позивачем додаткових витрат на загальну суму 92510,86 грн, з яких підлягає стягненню з відповідачки 1/2 частина 46255,43 грн.
Водночас, вирішуючи питання щодо заявленої вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 8000 грн щомісячно, суд першої інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість, виходячи з того, що заявлені витрати не мають постійного та систематичного характеру, виникають залежно від конкретних медичних призначень і обставин, а також не підтверджені належними доказами у частині визначення їх сталого щомісячного розміру.
Крім того, суд врахував, що відповідачка сплачує аліменти на утримання дитини, які, на думку суду, частково покривають витрати на її утримання, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для додаткового стягнення щомісячних витрат.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Також, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, виходив із загальної суми понесених ним витрат на лікування та розвиток дитини у розмірі 254537,77 грн, яку поділив на 13 місяців, унаслідок чого визначив середньомісячний розмір додаткових витрат у сумі 19575,67 грн (т.2 а.с.160-162).
Водночас суд першої інстанції, дослідивши надані докази, дійшов висновку про часткову доведеність понесених витрат та визначив їх загальний розмір у сумі 92510,86 грн, що у середньомісячному обчисленні становить 5781,90 грн.
Тобто, суд першої інстанції фактично встановив наявність у дитини додаткових витрат, які мають регулярний характер та піддаються обчисленню у щомісячному розмірі, однак дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення на майбутнє, що не можна визнати послідовним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи.
Колегія суддів звертає увагу, що з наданих у справі медичних документів убачається, що малолітній ОСОБА_3 має діагноз, розлад аутичного спектра, що підтверджується консультативними висновками лікарів (т.2 а.с.168-169), а також потребує систематичних корекційно-розвивальних занять із логопедом, дефектологом, психологом, сенсорної інтеграції, фізичної терапії та інших заходів, які носять не разовий, а тривалий та регулярний характер (т. 2 а.с.170-176, 180-181, 186-187).
Враховуючи характер захворювання дитини, яке є хронічним та потребує безперервної корекційної та реабілітаційної підтримки, а також зміст наданих рекомендацій спеціалістів, колегія суддів доходить висновку, що відповідні витрати є об`єктивно систематичними та не можуть розглядатися як разові.
При цьому, з матеріалів справи убачається, що позивач фактично несе витрати на оплату послуг спеціалістів (логопеда, корекційного педагога), які здійснюються на постійній основі, що також було встановлено судом першої інстанції при дослідженні платіжних документів.
Колегія суддів також враховує, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідачка фактично погодилася із визначеним судом першої інстанції середньомісячним розміром додаткових витрат у сумі 5781,90 грн, заперечуючи лише проти їх стягнення як щомісячних платежів.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення додаткових витрат на дитину на майбутнє не відповідає встановленим фактичним обставинам справи та вимогам статті 185 СК України, яка прямо передбачає можливість їх стягнення періодично або постійно.
Визначаючи розмір додаткових витрат, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача щомісячно, колегія суддів виходить із встановленого судом першої інстанції середньомісячного розміру таких витрат, характеру та тривалості захворювання дитини, необхідності забезпечення безперервного лікування, реабілітації та розвитку дитини, а також принципів розумності, виваженості та співмірності.
При цьому колегія суддів враховує, що обов`язок батьків щодо участі у додаткових витратах на дитину є рівним та взаємним, а також бере до уваги матеріальне становище сторін, зокрема обов`язок відповідачки щодо сплати аліментів та її можливість брати участь у додаткових витратах.
З урахуванням наведеного, керуючись принципом забезпечення найкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає обґрунтованим визначити розмір додаткових витрат у сумі 5000 грн щомісячно, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, що є співмірним із фактично встановленим обсягом таких витрат, не є надмірним для відповідачки та водночас забезпечує належний рівень участі обох батьків у фінансуванні лікування та розвитку дитини.
При цьому доводи представника відповідачки про безпідставність включення позивачем до складу додаткових витрат витрат на біологічно активні добавки, а також про відсутність належних доказів щодо вартості послуг спеціалістів та обсягу занять не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки зазначеним доводам вже була надана належна правова оцінка судом першої інстанції в ході судового розгляду, у результаті чого суд дійшов висновку про часткову доведеність заявлених витрат та визначив їх розмір у сумі 92510,86 грн, виключивши ті витрати, які не підтверджені належними та допустимими доказами або не пов`язані безпосередньо з особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України.
Отже, при вирішенні спору суд першої інстанції вже здійснив оцінку доказів щодо складу та обсягу додаткових витрат, у тому числі з урахуванням їх обґрунтованості та належності, а тому повторне посилання відповідачки на недоведеність таких витрат фактично зводиться до незгоди з установленими судом обставинами, які в апеляційному порядку не оскаржуються.
Посилання представника відповідачки на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт понесення витрат, їх систематичність та зв`язок із станом здоров`я дитини, також є безпідставними, оскільки саме на підставі досліджених доказів суд першої інстанції встановив наявність додаткових витрат та визначив їх середньомісячний розмір.
Крім того, як зазначалося вище, характер захворювання дитини та надані медичні рекомендації свідчать про необхідність систематичного здійснення відповідних витрат, що підтверджується матеріалами справи.
Посилання відповідачки на практику Верховного Суду щодо необхідності доведення додаткових витрат не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки у даній справі такі витрати були встановлені судом першої інстанції на підставі належних і допустимих доказів, а спір у апеляційному порядку стосується виключно способу їх стягнення та можливості визначення їх у щомісячному розмірі.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 185 СК України. Такі порушення призвели до безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини щомісячно.
За таких обставин апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач у справі звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як особа, яка звернулася до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
З матеріалів справи убачається, що ціна позову становить 154 611 грн. Отже, судовий збір за подання позовної заяви складав 1 546,11 грн.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково, стягнуто додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 46 255,43 грн, що становить 31,55 % від ціни позову, у задоволенні решти позовних вимог, зокрема, щодо стягнення щомісячних додаткових витрат у розмірі 8 000 грн.
Внаслідок апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині змінено, апеляційну скаргу задоволено частково, додатково задоволено позовні вимоги у розмірі 5 000 грн, що становить 62,5 % від оскаржуваної частини рішення.
Отже, загальний розмір задоволених позовних вимог становить 51 255,43 грн (46 255,43 грн + 5 000 грн), що складає 33,15 % від ціни позову.
З огляду на зазначене, судовий збір за подання позовної заяви підлягає розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам, у зв`язку з чим з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 512,53 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції (1 546,11 грн ? 33,15 %).
Разом з тим, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги підлягав би сплаті судовий збір у розмірі 2 319,17 грн (1 546,11 грн ? 150 %).
Оскільки апеляційна скарга оскаржується в частині позовних вимог на суму 8 000 грн, та внаслідок апеляційного перегляду справи її задоволено частково, у сумі 5 000 грн, що становить 62,5 % від оскаржуваної частини, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідачки пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 449,48 грн (2 319,17 грн ? 62,5 %).
Отже, загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки на користь держави, становить 1 962,01 грн (512,53 + 1 449,48).
Крім того, витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн, підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам за результатами апеляційного перегляду справи.
З урахуванням того, що позов задоволено на 33,15 %, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, підлягає зміні, з 3155 грн до 3315 грн (10 000 грн ? 33,15 %).
За таких обставин рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а саме, шляхом збільшення розміру витрат на правничу допомогу, з 3155 грн до 3 315 грн, а також шляхом збільшення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави з 1211 грн 20 коп до 1 962 грн 01 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини щомісячно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) додаткові витрати на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн, щомісячно.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Збільшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) з 3155 грн до 3 315 грн.
Збільшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави з 1211 грн 20 коп до 1 962 грн .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура