Справа № 144/294/25
Провадження № 2/144/15/26

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. с-ще Теплик

Теплицький районний суд Вінницької області в складі :
головуючої судді – Магдяк Н.І.,
за участю секретаря судового засідання – Дудник С.Р.,
прокурора Поліщук А.І.,
представника відповідача ТОВ «Теплик – Агро» – Горового С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури Євгена Комаровського в інтересах держави в особі позивача Соболівської сільської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплик – Агро» про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування земельної ділянки, -
в с т а н о в и в :

18.02.2025 керівник Гайсинської окружної прокуратури Євген Комаровський звернувся до суду з указаним позовом в інтересах Соболівської сільської ради, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі матеріалів, отриманих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020020280000254 від 07.10.2020 за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, а також отриманих прокурором документів поза межами вказаного провадження встановлено, що ОСОБА_1 , використовуючи фіктивне свідоцтво про право на спадщину, набув у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, право на яку належало ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно актового запису про смерть № 18 від 27.05.1996, виданого виконавчим комітетом Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області) та після його смерті залишилось спадкове майно у складі права на земельну частку (пай) площею 2,15 умовних кадастрових гектарів.
Відповідно до інформації, наданої Соболівською сільською радою, згідно Проекту землеустрою організації території земельних часток (паїв) ТОВ «Добропільське» (колишнє КСП «Колос») с. Велика Мочулка Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, ОСОБА_2 отримав сертифікат серії ВН № 0353963.
У подальшому розпорядженням голови Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 № 666 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на території Великомочульської сільської ради» затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) на території Великомочульської сільської ради з передачею у власність земельних часток та видачею державних актів на право приватної власності на землю.
Згідно із Списком померлих власників сертифікатів, яким виділені земельні частки, який є додатком до вказаного розпорядження, ОСОБА_2 призначалась земельна ділянка за № НОМЕР_1 розміром 2,3137 га.
Відповідно до інформації із Спадкового реєстру спадкові справи після смерті ОСОБА_2 не заводились та свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Разом тим, встановлено, що ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом набув право власності на земельну частку (пай) ОСОБА_2 .
З метою оформлення права власності на спадкове майно на замовлення ОСОБА_1 державним підприємством «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626. Підставою для розроблення технічної документації слугували подані ОСОБА_1 сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Колос» серії ВН № 0513031, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 26.06.1996 (зареєстрований 29.06.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 218) та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 № 666 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на території Великомочульської сільської ради», свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А. Використаний ОСОБА_1 сертифікат про право на земельну частку (пай) із зазначеними у ньому реквізитами: серія ВН №0513031, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 26.06.1996 та зареєстрований 29.06.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 218, ОСОБА_2 не видавався. Також одним із підтверджуючих документів, що посвідчували право ОСОБА_1 на спадкове майно померлого, є свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О. А.
Згідно змісту вказаного свідоцтва про право на спадщину воно видане на підставі заповіту ОСОБА_2 , 1940 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого секретарем виконкому Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області 15.08.2000 за реєстровим номером 21.
Однак згідно інформації із Журналу реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Великомочульської сільської ради народних депутатів Теплицького району запис № 21 внесено 02.02.2000 та стосувався вчинення нотаріальних дій на ім`я ОСОБА_3 . Також у даному реєстрі відсутній будь- який запис про вчинення нотаріальних дій 15.08.2000. Вказане дає підстави вважати, що заповіт від 15.08.2000 не складався та нотаріально не посвідчувався. Згідно інформації із Спадкового реєстру від 11.01.2021 в цьому реєстрі відсутні відомості про факт посвідчення Великомочульською сільською радою Теплицького району Вінницької області заповіту ОСОБА_2 . Зазначене дає підстави стверджувати, що заповіт ОСОБА_2 за № 21 15.08.2000 не складався та нотаріально не посвідчувався, а відтак такого заповіту не існує.
Оскільки ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку у власність на підставі фіктивного документа (свідоцтва про право на спадщину), тому він не мав права розпоряджатись нею. З огляду на наведене, земельна ділянка з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137 га підлягає витребуванню на користь відповідної територіальної громади в особі Соболівської сільської ради.
Ухвалою судді від 18.03.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
25.03.2025 на адресу суду надійшла заява на виконання ухвали від 25.03.2025.
Ухвалою судді від 28.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 
07.04.2025 на адресу суду від представника відповідача ТОВ «Теплик-Агро» - Анченка В.Г. надійшла заява про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 08.04.2025 відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без руху.
16.04.2025 від представника ТОВ «Теплик-Агро» надійшов відзив, у якому зазначено, що позовні вимоги він не визнає, з підстав зазначених у відзиві. Окрім того, у випадку, якщо суд прийде до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, просить застосувати строки позовної давності до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування земельної ділянки. 
29.04.2025 від керівника Гайсинської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор вважає відзив на позов необґрунтованим, а відтак просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
02.05.2025 до суду від представника ТОВ «Теплик-Агро» надійшло заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку прокурора та позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку. Оскільки, прокурор і позивач пропустили строк звернення до суду із даним позовом, тому вказана обставина є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 26.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити. На підтвердженння повноважень надала наказ №11 від 22 липня 2025 року "Про розподіл службових обов`язків між працівниками Гайсинської окружної прокуратури" та Висновок щодо необхідності застосування представницьких повноважень поза межами кримінального провадження, затверджений 30 квітня 2024 року. 
Представник позивача Соболівської сільської ради – Морозенко І.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. 
Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не з`являвся, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Представник відповідача ТОВ «Теплик-Агро» - Горовий С.І. заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вважає позовні вимоги недоведеними. В ході судового розгляду було встановлено, що свідоцтво про право на спадщину не видавалось, тому воно не може бути визнане недійсним. Щодо відсутності підстав для задоволення вимоги про витребування земельної ділянки, то обрано неналежний спосіб захисту. Заявляючи вимоги про витребування земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, прокурор не звернув увагу на те, що Соболівська сільська рада ніколи не була ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки на момент набуття права власності ОСОБА_1 . Позивач не набув права власності на земельну ділянку, тому обраний спосіб захисту не може застосовуватись. Ні позивач, ні прокурор не надали до суду жодного доказу в підтвердження набуття спірної позовної ділянки, помилково ототожнивши набуття права на земельну частку (пай) з набуттям права власності на земельну ділянку. Так як Соболівська сільська рада ніколи не була власником земельної ділянки з кадастровим №0523781300:02:000:0626 і такою не є, тому вимоги про її витребування не підлягають задоволенню. Вважає доводи прокурора помилковими з огляду на Закон України "Про власність" та Земельного кодексу України 1990 року. У відповідності до ст. 31 Закону України "Про власність" до державної власності України належить загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць. Земельним кодексом України на час смерті ОСОБА_2 були визначенгі форми власності на землю в Україні: державна, колективна, приватна. З огляду на те, що станом на 1996 рік такої форми власності на землю як комунальна не існувало, тому твердження про перехід у комунальну власність права на земельну частку (пай) померлого ОСОБА_2 в силу Закону України "Про власність" є помилковим. Також представник відповідача наголошує щодо порушення строків звернення до суду. Прокурору ще 13.04.2021 року було відомо про порушення прав держави та про особу, яка його порушила. До суду позовна заява прокурора в інтересах держави надійшла в березні 2025 року, тобто за межами трьохрічного строку позовної давності. Просить застосувати наслідки пропуску позивачем строків звернення до суду. Вказує, що докази, які додані до матеріалів справи, отримані з порушенням процесуального законодавства, тому вони є недопустими. Прокурор не мала права їх завіряти. В задоволенні позовних вимог керівника Гайсинської окружної прокуратури до ОСОБА_1 та ТОВ "Теплик-Агро" про визнання недійним свідоцтва та про витребування земельної ділянки просить відмовити. У випадку, якщо суд дійде до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, просить застосувати до вимог строки позовної давності. 
Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та правовідносини, які врегульовані нормами права, що їм відповідають, та дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
За змістом статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу і є національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим гарантоване Конституцією України право власності на землю має набуватися і реалізовуватися громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закону) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Частиною 1 статті 10 вказаного Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. ч. 3, 5 ст. 16 Закону).
Відповідно до ст. 18 Закону орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. При цьому, відповідно до положень ст. 4 Закону, одним із принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.
На час виникнення права держави на отримання спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , відповідно до статтей 31, 32 Закону України «Про власність» (який діяв на той час), до державної власності в Україні належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, які також виступають суб`єктами права державної власності на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.
За ч. 4 та ч. 5 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV, у разі якщо до 01.01.2025 власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.
Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.
Згідно з пунктом 21 Перехідних положень ЗК України (який є чинним із 01.01.2019), землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
Тобто, вказаним законом оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01.01.2019 є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради).
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 530/467/19, від 06.06.2023 у справі № 371/153/22.
Згідно з Законом України від 28.04.2021 № 1423- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ 10 Перехідних положень ЗК України доповнений пунктом 24, за змістом якого землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад (з дня набрання чинності цим пунктом - 27.05.2021). Тобто на даний час, відповідно до вказаного закону, спірна земельна ділянка мала б перейти у комунальну власність територіальної громади.
Відповідно до інформації, наданої Соболівською сільською радою, згідно Проекту землеустрою організації території земельних часток (паїв) ТОВ «Добропільське» (колишнє КСП «Колос») с. Велика Мочулка Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, ОСОБА_2 отримав сертифікат серії ВН № 0353963.
Розпорядженням Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 № 666 затверджено протокол розподілу земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на території Великомочульської сільської ради, затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) на території Великомочульської сільської ради з передачею у власність земельних часток та видачею державних актів на право приватної власності на землю.
Згідно із Списком померлих власників сертифікатів, яким виділені земельні частки, який є додатком до вказаного розпорядження, ОСОБА_2 призначалась земельна ділянка за № НОМЕР_1 розміром 2,3137 га.
Крім того, в розпорядженні зазначено, що на земельні частки (паї) померлих громадян, власників сертифікатів, державні акти виготовляти спадкоємцям, після оформлення спадщини. А відтак саме Великомочульська сільська рада була органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Право власності набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, тому Великомочульська сільська рада, як уповноважений орган, мала б вчинити дії для переходу земельної ділянки у власність територіальної громади, а враховуючи те, що з 11.12.2020 розпочато процедуру реорганізації Великомочульської сільської ради шляхом приєднання до Соболівської сільської ради та Соболівська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Великомочульської сільської ради, відтак на даний час саме Соболівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області є уповноваженим органом, що має вчиняти дії для переходу, земельної ділянки у власність територіальної громади.
Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, виступає Соболівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, до якої має перейти спірна земельна ділянка.
Порушення інтересів держави в особі Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (на час виникнення права на отримання спадкового майна), а на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, оскільки саме остання є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Великомочульської сільської ради, полягають в тому, що незаконний перехід права власності на вищезазначену земельну ділянку до ОСОБА_1 , який не мав законного права на спадкування, спричинив порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, позбавивши його можливості ініціювати питання передачі ділянки у власність територіальної громади.
За відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_2 спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності ТОВ «Добропільське (колишнє КСП Колос) села Велика Мочулка Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, розміром 2,15 в умовних кадастрових гектарах, належна спадкодавцю згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), а на даний час це земельна ділянка з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626, площею 2,3137 га, мала б перейти до комунальної власності територіальної громади, на території якої вона розташована, а до моменту переходу права власності територіальній громаді - Великомочульська сільська рада (на даний час Соболівська сільська рада) в особі уповноваженої посадової особи органу місцевого самоврядування, відповідно до ст. 1283 ЦК України, зобов`язана вживати заходів до охорони спадкового майна та відповідно до ст. 1285 ЦК України має право на вчинення будь-яких дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.
У тому числі позивач має право надавати дану земельну ділянку в оренду та отримувати за неї орендну плату, оскільки у ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», передбачено, що нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а отже, неотримання орендної плати негативно впливає на дохідну частину бюджету та фінансування видатків територіальної громади, що відповідно також порушує інтереси держави. 
Аналізуючи наведене вище, позов правомірно пред`явлено прокурором в інтересах держави в особі Соболівської сільської ради, відповідно до положень статтей 121 та 131-1 Конституції України, ч. 4 ст. 56 ЦПК України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Законність представництва прокурором інтересів держави обґрунтована в позові та підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц.
Незаконне виділення, надання в користування, передача у власність, відчуження земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. 
Підставою представництва прокурором інтересів держави у даному спорі є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах – Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, що підтверджується відповідним листуванням.
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений також у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Прокурор також надала наказ №11 від 22 липня 2025 року "Про розподіл службових обов`язків між працівниками Гайсинської окружної прокуратури" та Висновок щодо необхідності застосування представницьких повноважень поза межами кримінального провадження, затверджений 30 квітня 2024 року. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Велика Мочулка Теплицького району Вінницької області помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 21 від 27.05.1996 (а.с. 29).
ОСОБА_1 , використовуючи фіктивне свідоцтво про право на спадщину набув у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, право на яку належало ОСОБА_2 .
Згідно Проекту землеустрою організації території земельних часток (паїв) ТОВ «Добропільське» (колишнє КСП «Колос») с. Велика Мочулка Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, ОСОБА_2 отримав сертифікат серії ВН № 0353963, що підтверджується інформацією наданою Соболівською сільською радою.
У подальшому розпорядженням голови Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 № 666 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на території Великомочульської сільської ради» затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) на території Великомочульської сільської ради з передачею у власність земельних часток та видачею державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 25). ОСОБА_2 призначалась земельна ділянка за № НОМЕР_1 розміром 2,3137 га, про що зазначено у списку померлих власників сертифікатів, яким виділені земельні частки, який є додатком до вказаного розпорядження.
Відповідно до інформації із Спадкового реєстру спадкові справи після смерті ОСОБА_2 не заводились та свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 30).
Разом тим, встановлено, що ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом набув право власності на земельну частку (пай) ОСОБА_2 .
З метою оформлення права власності на спадкове майно на замовлення ОСОБА_1 державним підприємством «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626. Підставою для розроблення технічної документації слугували подані ОСОБА_1 сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Колос» серії ВН № 0513031, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 26.06.1996 (зареєстрований 29.06.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 218) та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 № 666 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на території Великомочульської сільської ради», свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А.
Використаний ОСОБА_1 сертифікат про право на земельну частку (пай) із зазначеними у ньому реквізитами: серія ВН №0513031, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 26.06.1996 та зареєстрований 29.06.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 218, ОСОБА_2 не видавався, що підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Зокрема, згідно отриманої інформації за № 218 зареєстрований сертифікат серії ВН №0353077 та отриманий іншою особою, не ОСОБА_2 .
Також одним із підтверджуючих документів, що посвідчували право ОСОБА_1 на спадкове майно померлого, є свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О. А. (а.с.26). Згідно змісту вказаного свідоцтва про право на спадщину воно видане на підставі заповіту ОСОБА_2 , 1940 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого секретарем виконкому Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області 15.08.2000 за реєстровим номером 21.
Згідно інформації із Журналу реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Великомочульської сільської ради народних депутатів Теплицького району запис № 21 внесено 02.02.2000 та стосувався вчинення нотаріальних дій на ім`я ОСОБА_3 . Також у даному реєстрі відсутній будь- який запис про вчинення нотаріальних дій 15.08.2000 (а.с. 35-36). 
Вказане дає підстави вважати, що заповіт від 15.08.2000 не складався та нотаріально не посвідчувався. Згідно інформації із Спадкового реєстру від 11.01.2021 в цьому реєстрі відсутні відомості про факт посвідчення Великомочульською сільською радою Теплицького району Вінницької області заповіту ОСОБА_2 . Зазначене дає підстави стверджувати, що заповіт ОСОБА_2 за № 21, 15.08.2000 не складався та нотаріально не посвідчувався, а відтак такого заповіту не існує.
Згідно отриманої від приватного нотаріуса Кусюк О.А. інформації від 07.04.2021 № 6/01-16, спадкова справа № 48/2010, зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за № 352, нею не заводилась, свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091 від 17.07.2010 не видавалось та не могло видаватись, з урахуванням того, що на дату його видачі вона не здійснювала діяльність як приватний нотаріус.
Факт недійсності свідоцтва про право на спадщину також спростовується інформацією із Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, згідно якої бланк серії НМО № 193091 отримано 31.03.2017 приватним нотаріусом м. Харків Азалієвою Я.М. (а.с. 28).
Враховуючи викладене, свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091 видане 17.07.2010, на підставі якого ОСОБА_1 набув право на спірну земельну ділянку, як юридичний документ фактично ніколи не видавалося, містить недостовірні відомості та є фіктивним.
Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.01.2018 на підставі витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-0507688322017 від 28.12.2017, виданого відділом у Теплицькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області) та свідоцтва про право на спадщину серії НМО №193091 від 17.07.2010 державним реєстратором Вінницької обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Мазур Ю.С.
З наведеного можна зробити висновок, що державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137 га, що розташована на території Соболівської сільської ради, здійснена на підставі фіктивного документа, тобто без належних правових підстав. Після набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 ОСОБА_1 , користуючись правомочностями власника, передав її у оренду ТОВ «Теплик-Агро» згідно договору оренди від 07.05.2018 строком на 15 років, про що 17.12.2020 внесено відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно.
З огляду на вказані обставини наявні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМО №193091 від 17.07.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 352, недійсним.
ОСОБА_1 не мав правових підстав для набуття права власності на земельну частку (пай), належну померлому ОСОБА_2 , оскільки набув це право із використанням неіснуючого правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМО № 193091 від 17.07.2010.
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1 ст. 5 ЦК України).
Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, за заповітом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Відповідно до пунктів 4 і 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Отже, правила книги шостої ЦК України можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилась після 01.07.2003 та не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до статей 529-530 ЦК УРСР (1963 року).
Враховуючи, що заповіт, на підставі якого видане свідоцтво про право на спадщину, посвідчений 15.08.2000, тому питання його законності має вирішуватися відповідно до норм, що діяли на момент його вчинення, тобто ЦК УРСР (1963 року).
Згідно з частинами 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР, у редакції, яка була чинною на момент смерті ОСОБА_2 , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. 
Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
За змістом статтей 549, 525 ЦК УРСР на той час строк для прийняття спадщини становив шість місяців із дня відкриття спадщини, часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця.
Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства (ч. 5 ЗК України 1990 року).
Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
Відповідно до статті 37 Закону визначено, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють визначені нотаріальні дії, у тому числі, посвідчують заповіти (крім секретних).
Пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 № 22/5 (у редакції, що діяла на момент вчинення заповіту) передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких рішенням виконкому відповідної ради покладено вчинення цих дій.
За змістом до пунктів 33 даної Інструкції посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету.
Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР.
Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є часом відкриття спадщини, з якого почався шестимісячний строк на прийняття спадщини, який тривав до 27.11.1996, тобто до набрання чинності ЦК України (01.01.2004), тому щодо правовідносин успадкування земельної частки (паю), підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, що також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 542/345/19.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.
Таким чином, згідно наведених норм матеріального закону, в редакції станом на 15.08.2000 (дату, в яку нібито посвідчено заповіт ОСОБА_2 ), заповіт має бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладання, має бути підписаний особисто заповідачем і обов`язково нотаріально посвідчений.
У постановах Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 752/11266/20 (провадження № 61-13180с в21), від 23 листопада 2022 року у справі № 144/1281/20 (провадження № 61-7809св21) зазначено, що Цивільний кодекс УРСР не передбачав конструкції нікчемності заповіту внаслідок його складення з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, а у випадку складення заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення такий заповіт міг оспорюватися у разі пред`явлення відповідної позовної вимоги.
Заповіт № 21 від 15.08.2000, що зазначений у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, нотаріально не посвідчувався (відомості про це у Спадковому реєстрі відсутні, що також підтверджується листом Соболівської сільської ради № 284 від 23.08.2024 та журналом «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області»). Крім того, він відсутній у фізичному (паперовому) чи електронному вигляді. Оскільки зазначений заповіт не існує як окремий документ, тому відсутня необхідність та можливість визнати його недійсним.
Оскільки після смерті спадкодавця - ОСОБА_2 протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини спадщина ніким не була прийнята, зокрема у зв`язку з тим, що у померлого відсутні спадкоємці як за законом (відомості про наявність у ОСОБА_2 дружини чи дітей відсутні, що підтверджується інформацією із Теплицького відділу ДРАЦС, крім того, на момент смерті ОСОБА_2 проживав сам, що підтверджується витягом із негосподарської книги), так і заповітом, відповідно до ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави.
Відповідно до ч. 10 ст. 5 Земельного кодексу України (в чинній редакції на момент смерті ОСОБА_2 26.05.1996), право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна.
Таким чином, спадкове майно включає в себе майнові права, в тому числі земельну частку (пай). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 671/1152/18.
З огляду на положення ст. ст. 524 та 555 ЦК УРСР законодавець на той час передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 671/1558/18, від 17.10.2019 у справі № 671/1656/17, від 21.10.2019 у справі № 671/1153/18-ц, від 11.11.2019 року у справі № 671/24/19, від 24.05.2021 у справі №671/22/19, від 14.12.2022 у справі №371/1416/19, а також викладена у абзаці 14 п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13.
Таким чином, після спливу шестимісячного терміну після смерті ОСОБА_2 (тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3 ) спадкове майно, а саме земельна частка (пай), у зв`язку із неприйняттям спадщини спадкоємцями або їх відсутністю, в силу діючих на той момент положень ЦК УРСР, перейшла у державну власність.
Частиною 3 ст. 524 ЦК УРСР передбачено, що якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави - якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини (п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР). Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 671/24/19, від 04.12.2019 у справі № 671/1558/18.
Отже, можливі спадкоємці не прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а за змістом наведених вище норм, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави в силу закону з моменту відкриття спадщини.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного суду від 04.12.2019 по справі № 671/1558/18, від 17.10.2019 у справі № 671/1656/17, від 21.10.2019 у справі № 671/1153/18-ц, від 11.11.2019 у справі № 671/24/19.
Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.
Як зазначено у ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. 
Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.
Закон не містить вичерпного переліку підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7).
Законодавець прямо у статті 1301 ЦК України передбачив, що підставою недійсності свідоцтва про право на спадщину є відсутність права на спадкування в особи, якій видано свідоцтво. Це відбувається, зокрема, якщо відсутні юридичні факти, які зумовлювали спадкування (немає родинних, сімейних, квазіродинних або ж відносин із утримання спадкодавця чи існує нікчемність заповіту) або ж особа, усувається від спадкування.
У постанові №2-1316/2227/11 від 14.11.2018 року Верховний Суд зазначив, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в реєстрі за № 352 (спадкова справа 48/2010), відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай) площею 2,15 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, розташовану на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А., яке стало підставою для реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 , видане особі, яка не має права на спадкування, а тому воно має бути визнане недійсним.
Разом із тим, позивачем заявлено вимогу про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137. 
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не мав правових підстав для набуття права власності на земельну частку (пай), належну померлому ОСОБА_2 , оскільки набув це право із використанням правовстановлюючого документу – свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМО № 193091 від 17.07.2010, яке є недійсним, що достовірно свідчить про те, що земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). На підставі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Із урахуванням вищезазначеної норми, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 зроблено висновок, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12 лютого 2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Підсумовуючи вищезазначене, в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
З огляду на наведене, земельна ділянка з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2,3137 га підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області як її власника.
Частиною першою ст. 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Орендар земельної ділянки безумовно є її володільцем, а відтак безпосередньо порушує права дійсного її власника.
Правовою підставою для такого витребування у орендаря є ч. 1 ст. 387 ЦК України, яка визначає таке право власника на витребування свого майна від будь-якого незаконного володільця, окрім добросовісного набувача.
Витребування спірної земельної ділянки лише у ОСОБА_1 не призведе до припинення незаконного володіння цією ділянкою з боку ТОВ «Теплик-Агро» та її повернення у фактичне володіння Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, оскільки це не буде ефективним та достатнім способом захисту.
Аналогічна правова позиція зі схожими правовідносинами викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №672/386/20.
Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду, державній реєстрації підлягає як право власності, так і похідні від права власності речові права на нерухоме майно. Разом із тим, внесення змін до запису про державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду про задоволення віндикаційного позову лише щодо останнього власника ніяким чином не може призвести до зміни чи скасування запису про похідні від права власності речові права на вказане майно, яким розпорядилася особа, яка не мала права цього робити, оскільки є володіючим невласником. Таким чином, повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, й земельна ділянка не повертається у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися.
Майно підлягає витребуванню у останнього набувача без необхідності визнання недійсними останніх правочинів щодо такого майна. При цьому витребування спірної земельної ділянки також у орендаря, який виступає користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна.
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 372/770/19, набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. 
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про правильно обраний прокурором спосіб захисту порушеного інтересу держави, який є ефективним.
При цьому судом не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном, адже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
У судовому засіданні представником відповідача не наведено аргументів та не надано доказів на доведення законності та обґрунтованості передачі ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки, а також прийняття компетентними органами інших рішень про передачу землі останньому.
Встановивши, що незаконна державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку проведена на підставі документів, що не містить підтвердження набуття ОСОБА_1 права на нерухоме майно, тобто внаслідок неправомірних дій третьої особи вказана земельна ділянка вибула з володіння її законного власника не з його волі, у суду наявні підстави для її витребування на корить держави в особі Соболівської сільської ради, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV, у разі якщо до 01.01.2025 власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.
Згідно з пунктом 21 Перехідних положень ЗК України (який є чинним з 01.01.2019), землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. 
Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
Тобто, вказаним законом оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01.01.2019 є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради).
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 530/467/19, від 06.06.2023 у справі № 371/153/22.
Відповідно до п. 24 розділ Х Перехідних положень ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом - 27.05.2021, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. 
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
До державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Тобто на даний час, відповідно до вищевказаного закону, спірна земельна ділянка мала б перейти у комунальну власність територіальної громади. Таким чином, судом встановлено порушення інтересів держави в особі Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, що полягає в тому, що незаконний перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі недійсного свідоцтва про право на спадщину спричинив порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, яке полягає в тому, що перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 у незаконний спосіб, позбавив можливості позивача ініціювати питання передачі цієї ділянки у власність територіальної громади, на території якої вона розташована.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Державна реєстрація права оренди вказаної вище земельної ділянки за ТОВ «Теплик-Агро» порушує права дійсного власника земельної ділянки, оскільки здійснена на підставі договору оренди, укладеного з особою, що протиправно набула у власність об`єкт оренди, у зв`язку з цим земельну ділянку з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626 площею 2.3137 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить також витребувати у ТОВ «Теплик-Агро» на користь держави в особі Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.
Окрім того, представником відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, з посиланням на те, що про порушення прав позивача стало відомо 07.10.2020 (дата внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення), а прокурору про порушення прав позивача стало відомо 13.04.2021 (дата подання клопотання про арешт майна), натомість із позовом прокурор звернувся лише 18.02.2025, не заявляючи клопотання про поновлення пропущених строків із наведенням поважних причин пропуску такого строку.
Оскільки позов є обґрунтованим, то саме від з`ясування питання щодо пропуску строку позовної давності залежить правильне вирішення даного спору.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Під час пред`явлення позову прокурором, судом встановлюється момент, коли саме прокурор дізнався про порушення інтересу держави. В даному випадку прокурор дізнався про порушення інтересу держави в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12020020280000254 від 07.10.2020, в рамках якого отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документи із реєстраційної справи, вилучено оригінал проекту землеустрою на спірну земельну ділянку, а також інформацію про заведення спадкової справи/видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 .
Окрім того варто врахувати, що з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVІD-19)», яким було доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Тобто, якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину, що також позиціями, які містяться у постановах Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 679/1136/21, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 345/1160/23 від 22.05.2024 у справі № 199/782/21).
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії», а відтак строк позовної давності за вимогою про витребування майна з незаконного володіння в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії воєнного стану.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 337/1294/23.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Крім того, судом враховано, що порушення прав позивача є триваючим і таким, що впливає на реалізацію ним права власності, яке є непорушним, а відтак підлягає судовому захисту.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов подано в межах передбаченого ЦПК України строку позовної давності, який не пропущено в розумінні частини першої статті 261 ЦК України, тому клопотання відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення.
Щодо доводів представника відповідача стосовно недопустимості доказів, долучених прокурором до позову, суд зазначає наступне.
При зверненні представником відповідача під час дослідження письмових доказів у справі з клопотанням про надання прокурором оригіналів долучених до позову документів, не було конкретизовано у зв`язку із чим він ставить під сумнів додатки до позовної заяви та у чому такий сумнів полягає, як і не вказано якими саме доказами спростовується певний доказ прокурора та яким обставинам він не відповідає, тому суд вважає документи, подані останнім у належно засвідчених копіях, належними та допустимими.
З урахування того, що копії доказів, додані прокурором до позову, які складали певну сукупність, узгоджуються між собою, прошиті та скріплені підписом і печаткою, суд не має сумнівів щодо невідповідності їх оригіналам, яким надано належну юридичну оцінку та вирішено даний спір.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення" (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010).
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь Вінницької обласної прокуратури підлягають понесені судові витрати у вигляді судового збору, що підтверджені документально у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) гривні 00 коп. у рівних частках, тобто по 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні з кожного відповідача.
На підставі викладеного вище, керуючись статтями 13, 14, 19, 41, 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», статтями 524, 525, 527, 529, 530, 549, 555 ЦК УРСР (1963 року), статтями 256, 257, 267, 1296, 1301 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 56, 76-81, 89, 141, 209, 259, 261, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд –
у х в а л и в :
Позов задовольнити.
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії НМО № 193091, видане 17.07.2010 приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу, яким посвідчено, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченого секретарем виконкому Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області 15.08.2000 за реєстровим номером 21, майна померлого ОСОБА_2 , 1940 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Витребувати у ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплик - Агро» (ЄДРПОУ 35737530), на користь Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (код ЄДРПОУ 04330792) земельну ділянку з кадастровим номером 0523781300:02:000:0626, площею 2,3137 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.
Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплик-Агро" (ЄДРПОУ 35737530, місцезнаходження: вул. Незалежності, 30, с. Степанівка Гайсинський район Вінницька область) на користь Вінницької обласної прокуратури (отримувач коштів: Вінницька обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02909909, банк отримувача: ДКСУ м. Київ, МФО 820172, рахунок: UA568201720343110002000003988) витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) гривні 00 коп. у рівних частках, тобто по 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні з кожного відповідача.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи: 

Орган державної влади, який звернувся до суду в інтересах позивача: Гайсинська окружна прокуратура Вінницької області, адреса: вул. Волонтерів, 15 а, м. Гайсин, Вінницької області, код ЄДРПОУ 02909909.
Позивач, в інтересах якого прокурором подано позов: Соболівська сільська рада, адреса: вул. Незалежності, 7, с. Соболівка, Гайсинського району Вінницької області, код ЄДРПОУ 04330792.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплик-Агро", місцезнаходження: вул. Незалежності, 30, с. Степанівка, Гайсинський район, Вінницька область, код ЄДРПОУ 35737530.

Повне судове рішення виготовлено та підписано 24 квітня 2026 року.

Суддя Н.І. Магдяк