ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1592/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
прокурор: Шунькіна Н.О.,
від Південного офісу Держаудитслужби: не з`явився
від Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмарин”: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу заступника керівника Доброславської окружної прокуратури
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.05.2026 про відмову у забезпеченні позову, суддя в І інстанції Петренко Н.Д., в м. Одесі
у справі №916/1592/26
за позовом: заступника керівника Доброславської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмарин”
про стягнення 5 083 526,32 грн
ВСТАНОВИВ
Заступник керівника Доброславської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмарин” про стягнення грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн, з яких безпідставно збережені кошти пайової участі у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту – 2 717 802,27 грн, інфляційні втрати – 1 968 552,94 грн, 3% річних – 397 171,44 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язання зі сплати пайової участі.
Разом з позовною заявою прокурором до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій прокурор просив:
- накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю “Будмарин”, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю “Будмарин” у межах суми позовних вимог на загальну суму 5 083 526,65 грн;
- накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю “Будмарин” на суму в межах різниці між ціною позову 5 083 526,65 грн та сумою арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову прокурор посилався на те, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку зумовлена обґрунтованим припущенням, що з урахуванням предмета спору, невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог прокурора, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів, адже можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною. Ураховуючи викладене, співмірним та адекватним заходом забезпечення позову у даному випадку, на думку прокурора, буде накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу та знаходяться на всіх рахунках в банківських або інших фінансово кредитних установах, а також на нерухоме майно, яке належить останньому, сукупно у межах суми позову, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності. 
Прокурор зауважив, що відповідно до відкритих даних з веб-платформ для вибору квартир для купівлі на первинному ринку житла в Україні (lun.ua) в ЖК “Приморські сади” (до групи якої входить багатоквартирний чотирьохсекційний 14-ти поверховий житловий будинок із вбудовано-прибудованими приміщеннями та з вбудовано-прибудованим двоповерховим підземним паркінгом, секція 1, четверта черга будівництва), наразі здійснюється реалізація більше ніж 150 квартир, що свідчить про активну комерційну діяльність ТОВ “Будмарин” з продажу нерухомого майна. Також, згідно сформованого витягу, відповідачу на праві власності належить ряд об`єктів нерухомого майна.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.05.2026 у справі №916/1592/26 у задоволенні заяви заступника керівника Доброславської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про забезпечення позову у справі №916/1592/26 – відмовлено.
Суд дійшов висновку, що під час розгляду заяви про забезпечення позову не встановлено обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого судового рішення, або про наявність ризику утруднення чи неможливості його виконання у разі невжиття відповідних заходів.
При цьому сам по собі факт можливості відповідача розпоряджатися власними коштами не є достатньою підставою для висновку про існування такого ризику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №916/3385/25, відповідно до якої лише припущення про можливе ухилення відповідача від виконання судового рішення без належного доказового підтвердження не можуть бути підставою для застосування заходів забезпечення позову. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви прокурора про забезпечення позову та відмовив у її задоволенні.
Не погодившись із даною ухвалою, Заступник керівника Доброславської окружної прокуратури звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.05.2026 у справі №916/1592/26 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що між сторонами по справі дійсно існує спір про стягнення грошових коштів з ТОВ «БУДМАРИН» позивачеві, оскільки останній, як замовник будівництва, повинен був сплатити Фонтанської сільській раді Одеського району Одеської області кошти за пайову участь в сумі грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн у зв`язку з будівництвом об`єкта.
Будь-яких ознак, що свідчать про штучність відповідного спору чи про зловживання прокурором своїм правом на позов як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі, судом не наведено. Оскільки прокурором заявлено позовні вимоги майнового характеру, які мають чітко визначений розмір (ціну позову), то вимоги до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, є співмірними та адекватними тим позовним вимогам, на забезпечення виконання яких у випадку задоволення позову вони вживаються.
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність підстав для забезпечення позову та не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, відповідно до яких у спорах про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися належними йому коштами та майном є очевидною обставиною, а вимога доведення такого факту свідчить про застосування завищеного стандарту доказування. Також прокурор посилається на постанову Верховного Суду від 30.03.2026 у справі № 904/6129/25, вважаючи, що накладення арешту на майно та кошти відповідача у межах ціни позову є співмірним заходом забезпечення позову.
Крім того, апелянт зазначає, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення позову, а також наявності достатніх активів для виконання можливого судового рішення.
На підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову прокурор посилається на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 472001036 від 08.04.2026, згідно з яким ТОВ «БУДМАРИН» є власником понад 40 об`єктів нерухомого майна, а також на загальнодоступні відомості веб-платформи lun.ua, відповідно до яких у ЖК «Приморські сади» здійснюється продаж понад 150 квартир. 
Крім того, прокурор зазначає про наявність судових проваджень за участю відповідача, пов`язаних із його майновими правами (справи № 504/602/26, № 916/2405/25 та № 523/13393/24), що, на його думку, підтверджує ризик відчуження майна.
Окремо апелянт наголошує, що ТОВ «БУДМАРИН» протягом п`яти років не сплатило кошти пайової участі у сумі 5 083 526,65 грн за будівництво багатоквартирного житлового будинку, чим порушило інтереси територіальної громади та спричинило недоотримання коштів місцевим бюджетом. На думку прокурора, тривале невиконання відповідачем обов`язку зі сплати пайового внеску свідчить про його недобросовісну поведінку та підтверджує існування ризику невиконання майбутнього судового рішення.
Також прокурор посилається на те, що суд першої інстанції застосував до прокурора надмірний та фактично недосяжний стандарт доказування, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу про відмову у забезпеченні позову.
Ухвалою від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу на 25.06.2026 о 14:30.
В судовому засіданні брав участь прокурор. Інші учасники справи участі не брали, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В силу приписів ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому судових рішень і задоволених вимог позивача
Водночас забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Водночас, для встановлення наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.
Разом з цим, при дослідженні наявності або відсутності підстав для забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).
Суд зазначає, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Європейським судом з прав людини у справі “Горнсбі проти Греції” (рішення від 19.03.1997) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.
Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Судова колегія зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову являються предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, предметом позову у цій справ є вимоги прокурора, в особі позивача, до відповідача про стягнення грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн, з яких безпідставно збережені кошти пайової участі у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту – 2 717 802,27 грн, інфляційні втрати – 1 968 552,94 грн, 3% річних – 397 171,44 грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що ТОВ «БУДМАРИН» 31.08.2018 розпочало будівництво багатоквартирного чотирьохсекційного 14-поверхового житлового будинку із вбудовано-прибудованими приміщеннями та двоповерховим підземним паркінгом (секція 1, четверта черга будівництва) за адресою: Одеська область, с. Крижанівка, вул. Марсельська. 
19.07.2021 Державною інспекцією архітектури та містобудування України зареєстровано сертифікат про прийняття об`єкта в експлуатацію, а розпорядженням Одеської районної військової адміністрації від 16.02.2023 №22/од-2023 об`єкту присвоєно адресу: Одеська область, Одеський район, с. Крижанівка, вул. Марсельська, 33/1.
Відповідно до даних ЄДЕССБ загальна площа будинку становить 10 066,68 кв. м. 
На момент будівництва діяла стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника до введення об`єкта в експлуатацію взяти пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. 
Проте ТОВ «БУДМАРИН» договір про пайову участь із Фонтанською сільською радою не уклало та відповідні кошти не сплатило, що підтверджується листом сільської ради від 10.12.2025 №2047/01/03.1-09/25/2730, а також відомостями дозвільного документа ІУ123210423608, у якому зазначено, що договір про пайову участь не укладався.
Отже у даному випадку предметом позову у цій справі є майнова вимога прокурора в інтересах позивача до відповідача про стягнення грошових коштів та саме відносно такої вимоги прокурор просив вжити заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Відтак, враховуючи предмет та підстави заявленого позову майнового характеру, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі за позовом про стягнення грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн, разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Так, судова колегія зазначає, що сам факт звернення із заявою про забезпечення позову не звільняє прокурора від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Отже, самі лише твердження про потенційну можливість ухилення Відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Так, разом з позовною заявою прокурором у порядку ст. 136 ГПК України подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою прокурор просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДМАРИН» в розмірі грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн, які обліковуються на рахунках у банках або інших фінансових установах, виявлених державним або приватним виконавцем під час виконавчого провадження, за виключенням грошових коштів, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. накладення арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДМАРИН» на суму в межах різниці між ціною позову - 5 083 526,65 грн. та сумою арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову прокурор посилається на наступні обставини, які підтверджуються відповідними доказами:
- згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відповідача № 472001036 від 08.04.2026, Відповідач має у власності більше 40 об`єктів нерухомого майна та здійснює активну комерційну діяльність з продажу нерухомого майна;
- відповідно до відкритих даних з веб-платформ для вибору квартир для купівлі на первинному ринку житла в Україні (lun.ua) в ЖК «Приморські сади» 6, групи якої входить багатоквартирний чотирьохсекційний 14-ти поверховий житловий будинок із вбудовано-прибудованими приміщеннями та з вбудовано- прибудованим двоповерховим підземним паркінгом, секція 1, четверта черга будівництва), наразі здійснюється реалізація більше ніж 150 квартир, що свідчить про активну комерційну діяльність ТОВ «БУДМАРИН» з продажу нерухомого майна;
- у загальнодоступній інформації, що міститься на офіційному веб-порталі «Судова влада України» (court.gov.ua) наявні судові провадження, у яких відповідачем є ТОВ «БУДМАРИН» та які, зокрема, пов`язані із його майновими правами на земельні ділянки та споруди (справи №№504/602/26, 916/2405/25, 523/13393/24);
- відсутні у відкритих реєстрах будь-яких докази щодо вартості наявного у власності ТОВ «БУДМАРИН» майна.
Прокурор також наголошує, що між сторонами по справі існує спір про стягнення грошових коштів з ТОВ «БУДМАРИН» позивачеві, оскільки останній, як замовник будівництва, ще у 2020 році повинен був сплатити Фонтанській сільській раді Одеського району Одеської області кошти за пайову участь в сумі грошових коштів у сумі 5 083 526,65 грн у зв`язку з будівництвом об`єкта, відсутні будь-які ознаки, що свідчать про штучність відповідного спору чи про зловживання прокурором своїм правом на позов як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі.
Проаналізувавши надані прокурором докази на підтвердження підстав для необхідності забезпечення позову у цій справі, судова колегія дійшла висновку, що вказана заява містить обґрунтовані доводи, що невжиття такого заходу забезпечення позову, яка накладення арешту на грошові кошти, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Прокурор також обґрунтовано зазначив, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).
Саме відповідач має можливість повно доводити наведені обставини, зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 27.04.2026 по справі №908/2108/25 та від 30.03.2026 по справі № 904/6129/25, вирішуючи питання обґрунтованості застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову, зокрема й з огляду на наявність висновків викладених у постанові Верховного суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, на які послався місцевий господарський суд, приймаючи ухвалу, яка наразі є предметом апеляційного перегляду, виснував, що у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо дійсного фінансового стану відповідача (в тому числі відомості стосовно наявності банківських рахунків, фінансово-економічний стан клієнта) у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитиме про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.
Відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача станом на момент розгляду заяви та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).
Однак, судова колегія наголошує на тому, що відповідачем не надано жодного доказу, який би дозволив оцінити дійсний майновий стан останнього та спростувати наявність ризиків утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або щодо того, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить прокурор, є неспівмірними.
При цьому, фактично відповідач під час розгляду заяви про забезпечення позову мав можливість спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; повідомити суду та надати відповідні докази про наявність на його рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, майна, що в сукупності могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Наразі відповідачем не доведено недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення, про вжиття яких просить у суду прокурор, що такі заходи забезпечення позову створюють або можуть створити перешкоди господарській діяльності товариства, а також не спростовано обставини ймовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Не надано відповідачем й доказів на підтвердження наявності у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність та вартість майна тощо, що могло б достеменно свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в майбутньому, в разі задоволення позову.
Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, не надання відповідачем доказів на підтвердження наявності на його рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, майна, що в сукупності могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову, переконливо свідчить по існуючу загрозу реального та фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Слід також відзначити, що у випадку арешту коштів на рахунках гроші залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з його рахунків й уникнення виконання судового рішення у майбутньому. Такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову або виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань перед позивачем. Відсутні будь-які підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи втручання в його господарську діяльність, адже грошові кошти залишаються у його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися тимчасово обмежується на певний час лише щодо частини коштів, а не всіх коштів відповідача, і спрямовані на запобігання перешкод у виконанні судового рішення у разі задоволення позову у цій справі.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що в силу приписів статей 48, 59 Закону України «Про виконавче провадження» рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.
Отже, накладення арешту на грошові кошти відповідача, у межах суми заявлених позовних вимог, не спричинить неможливість сплати товариством заробітної плати, податків, зборів і обов`язкових платежів.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що наданими прокурором доказами доведено наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача та на майно відповідача; запропоновані прокурором заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Слід також зазначити, що у відповідності до приписів ст. 143 ГПК України відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідною заявою про зміну вжитих заходів забезпечення позову на інший або в порядку ст. 145 ГПК України з заявою про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, із наданням відповідних доказів на підтвердження необхідності та можливості вчинення таких дій судом.
Звідси, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення заяви прокурора про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі.
Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги спір у справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги є передчасним.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Доброславської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.05.2026 у справі №916/1592/26 – задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.05.2026 у справі №916/1592/26 – скасувати. 
Заяву заступника керівника Доброславської окружної прокуратури про забезпечення позову у справі №916/1592/26 – задовольнити.
Накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДМАРИН» (вул. Віри Інбер, 5, прим. 304Н, м. Одеса, 65014, код ЄДРПОУ 33656758), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДМАРИН» у межах суми позовних вимог на загальну суму 5 083 526,65 грн.
Накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю “Будмарин” (вул. Віри Інбер, 5, прим. 304Н, м. Одеса, 65014, код ЄДРПОУ 33656758) на суму в межах різниці між ціною позову 5 083 526,65 грн та сумою арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
Стягувач: Доброславська окружна прокуратура (Одеська область, Одеський район, селище Доброслав, 67500, вул. Центральна, 85, ЄДРПОУ 0352855229).
Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю “ТРАНСГРЕЙНТЕРМІНАЛ” (Одеська область, м. Одеса, 65014, вул. Віри Інбер, 5, прим. 304Н, код ЄДРПОУ 33656758). 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтями 287-288 ГПК України.
Дана постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.
Повний текст постанови складено 30.06.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська