ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2026	 	Справа № 904/4867/22 (904/6240/25)	

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Камші Н.М., за участю секретаря судового засідання Паніної В.О., розглянувши справу

за об`єднаними позовами Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро", с. Маломихайлівка, Криничанський район, Дніпропетровська область 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл", м. Дніпро
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна", с. Крупець, Славутський район, Хмельницька область 
про стягнення заборгованості у розмірі 202 000,00 грн. та визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019 

Представники:
від позивача: Плесюк О.С.
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: Нечитайло Т.В., Стеценко А.І.

СУТЬ СПОРУ:

04.11.2025 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 200 000,00 грн. 
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.11.2025 позовну заяву передано на розгляд судді Мартинюку С.В. в межах справи про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (52342, Дніпропетровська обл., Криничанський р-н, село Маломихайлівка (з), вул. Незалежності, будинок 1а, ідентифікаційний код 33075664) № 904/4867/22 та присвоєно єдиний унікальний номер справи № 904/4867/22 (904/6240/25).
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Мартинюк С.В.) від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами. Крім того, вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна".
01.12.2025 від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд поновити строк на подання відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У подальшому, 04.12.2025 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.12.2025 позовну заяву передано на розгляд судді Мартинюку С.В. в межах справи про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (52342, Дніпропетровська обл., Криничанський р-н, село Маломихайлівка (з), вул. Незалежності, будинок 1а, ідентифікаційний код 33075664) № 904/4867/22 та присвоєно єдиний унікальний номер справи № 904/4867/22 (904/6868/25).
Також, позивач просив залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна".
Крім того, у поданій позовній заяві позивач просив суд об`єднати в одне провадження справу № 904/4867/22 (904/6868/25) та справу № 904/4867/22 (904/6240/25) та присвоїти їм спільний номер № 904/4867/22 (904/6240/25).
В обґрунтування клопотання про об`єднання справ в одне провадження ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Плесюк Олексій Степанович посилався на те, що позовна вимога у справі № 904/4867/22 (904/6240/25) про стягнення 202 000,00 грн. є похідною від позовної вимоги у справі № 904/4867/22 (904/6868/25) про визнання договору недійсним, тому з метою процесуальної економії та ефективності вказані справи слід розглядати в одному провадженні, та відповідно, вони підлягають об`єднанню.
Враховуючи вказане, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Мартинюк С.В.) від 09.12.2025 постановлено наступне:
- вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.01.2026;
- залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна";
- об`єднано справу № 904/4867/22 (904/6240/25) та справу № 904/4867/22 (904/6868/25) в одне провадження;
- справі присвоєно номер № 904/4867/22 (904/6240/25).
Згідно з Розпорядженням № 28 від 09.01.2026 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" призначено повторний автоматизований розподіл справи № 904/4867/22 (904/6240/25) з огляду на те, що суддю Мартинюка С.В. відраховано від штату. 
Згідно із Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 справу № 904/4867/22 передано на розгляд судді Камші Н.М.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2026 постановлено про таке:
- прийняти справу № 904/6240/25 до провадження в межах справи № 904/4867/22 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро";
- розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 11.02.2026 о 10:00 год.;
- запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову; одночасно надіслати позивачу, докази такого направлення надати суду.
06.02.2026 до суду від третьої особи надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" просить суд надати можливість його представнику взяти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
09.02.2026 до суду від позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якій він просить надати можливість його представнику взяти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
11.02.2026 до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення у справі, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" зазначає, що підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2026 судом було відзначено, що судове засідання, яке було призначено ухвалою суду від 19.01.2026 на 11.02.2026 о 10:00 год. не відбулося у зв`язку з відсутністю електроенергії, що спричинено екстреними та/або плановими її відключеннями, що унеможливило проведення судових засідань, підписання документів тощо. Враховуючи вказане, судом було призначено наступне судове засідання на 25.02.2026 о 15:30 год.
18.02.2026 до суду від третьої особи надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" просить суд надати можливість його представнику взяти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
18.02.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він повідомляє про те, що не має можливості бути присутнім у судовому засіданні 25.02.2026 у зв`язку з участю його представника в іншому судовому провадженні, тому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату. 
У судове засідання 25.02.2026 з`явилися представники позивача та третьої особи, представник відповідача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом було враховане його клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2026 постановлено про відкладення судового засідання на 04.03.2026 та повідомлено про можливість участі представників учасників судового процесу в судовому засіданні, призначеному на 04.03.2026 об 11:30 год. в режимі відеоконференції з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.
26.02.2026 до суду від позивача надійшли пояснення, в яких він додатково в обґрунтування власної правової позиції зазначає про те, що витяг із банківської виписки як підтвердження платежу в юридичному сенсі є належним та допустимим доказом проведення платежу, а саме інформація із банківського рахунку платника та отримувача коштів, яка може бути отримана від уповноважених банківських установ та фіксується як в обліковій системі банків, так і в системах клієнт-банків їх клієнтів, на підтвердження чого позивачем до позову подана інформація (витяг) із виписки щодо руху грошових коштів по банківському рахунку позивача щодо спірного платежу (платежів), що мають значення для вирішення спору. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив здійснення платежу, тому подані позивачем докази є належними та достовірними. Щодо факту поставки товару позивач зауважує, що заяви відповідача про нібито поставку позивачу 5 611,111 кг розріджувача багатофункціонального код УКТ ЗЕД 3814009090 на загальну вартість 202 000,00 грн. із ПДВ не підтверджуються жодним доказом, у тому числі і видаткової накладної матеріали справи не містять, крім того, будь-якого коригування податкової накладної сторони не здійснювали, що підтверджується даними з ЄРПН, отриманими із електронного кабінету позивача. Позивач стверджує, що надана відповідачем копія рахунку № 18 від 30.09.2019 є фіктивним та підробленим документом, оскільки він містить банківський рахунок у форматі IBAN, але оплата здійснювалася на банківський рахунок старого зразка, що прямо підтверджується матеріалами справи. Крім того, до листопада 2021 року, як підтверджується даними ЄДР, відповідач мав адресу не в м. Дніпрі, а в м. Суми, тому позивач вважає вказаний рахунок недостовірним доказом.
04.03.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному його представника.
У судове засідання 04.03.2026 з`явилися представники позивача та третьої особи, представник відповідача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом було враховане його клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2026 постановлено про відкладення судового засідання на 16.03.2026 та повідомлено про можливість участі представників учасників судового процесу в судовому засіданні, призначеному на 16.03.2026 об 11:00 год. в режимі відеоконференції з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.
У судове засідання 16.03.2026 з`явилися представники відповідача та третьої особи, представник позивача у вказане засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
За результатом судового засідання судом було запропоновано відповідачеві подати до суду належні докази, що підтверджують поставку товару.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 постановлено наступне:
- розгляд справи по суті відкладено на 07.04.2026 о 09:30 год. та повідомлено про можливість участі представників учасників судового процесу в судовому засіданні, призначеному на 07.04.2026 о 09:30 год. в режимі відеоконференції з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС;
- запропоновано відповідачеві - подати до суду належні докази, що підтверджують поставку товару. 
27.03.2026 до суду від третьої особи надійшла заява, в якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" повідомляє про заміну представника (адвоката), який братиме участь у судовому засіданні 07.04.2026 в режимі відеоконференції.
07.04.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю догляду його представником за хворою малолітньою дитиною. 
У судове засідання 07.04.2026 з`явилися представники позивача та третьої особи, представник відповідача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом враховане його клопотання про відкладення розгляду справи.
У вказаному засіданні заслухані правові позиції представників позивача та третьої особи.
Також, у вказаному засіданні представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване необхідністю подачі додаткових доводів та доказів щодо фраудаторності правочину, яке господарський суд вважав за можливе задовольнити. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 постановлено наступне:
- розгляд справи по суті відкладено на 04.05.2026 об 11:00 год. та повідомлено про можливість участі представників учасників судового процесу в судовому засіданні, призначеному на 04.05.2026 об 11:00 год. в режимі відеоконференції з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС;
- запропоновано відповідачеві - подати до суду належні докази, що підтверджують поставку товару. 
20.04.2026 до суду від третьої особи надійшли додаткові пояснення у справі, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" зазначає про те, що підтримує позицію позивача про наявність підстав для визнання договору фраудаторним на підставі наступних аргументів:
1) 30.09.2019 відповідач виставив для оплати позивачу рахунок на оплату № 18 від 30.09.2019 на поставку 5 611,111 кг розріджувача багатофункціонального код УКТ ЗЕД 3814009090 на загальну суму 202 000,00 грн. із ПДВ. Надана відповідачем копія рахунку №18 від 30.09.2019 є фіктивним та підробленим документом, оскільки він містить банківський рахунок у форматі IBAN, але оплата здійснювалася на банківський рахунок старого зразка, що прямо підтверджується матеріалами справи. Крім того, до листопада 2021 року, як підтверджується даними ЄДР, відповідач мав адресу не в м. Дніпрі, а в м. Суми. Таким чином, поданий відповідачем рахунок є недостовірним доказом;
2) є незрозумілим, навіщо позивачу 5,6 тонн розріджувача та які якісні характеристики та/чи виробник вказаного товару; про нього немає жодного документу і відповідач не пояснив, що він продав позивачу;
3) 03.10.2019 згідно з платіжною інструкцією № 1209 СТОВ "Акцент-Агро" здійснило оплату на рахунок відповідача 202 000,00 грн. з призначенням платежу: "оплата за хімію по рахунку 18 от 30/09/2019 у т.ч. ПДВ 20%- 33 666,67 грн.". Дані обставини не заперечуються відповідачем. Тобто, позивач здійснив оплату саме за хімію, а не за розчинник, тому існує імовірність того, що він не знав, за що здійснює оплату;
4) лише 31.10.2019 відповідачем в якості постачальника на адресу позивача в якості покупця складено податкову накладну № 79. Вказана податкова накладна була складена із порушенням законодавства, а підставою для неї стала перша подія - передплата, тому вона не є підтвердженням поставки товару;
5) докази поставки розріджувача відсутні, як копії, так і оригінали (тим більше), оскільки вони були чи то знищені через пропуск строків зберігання (що є незаконним через відсутність податкової перевірки та зупинення перебігу строків позовної давності на час пандемії та воєнного стану), чи вилучені в процесі обшуку, що є також неспроможною версією, що детально описано в позові. Адвокат відповідача в судовому засіданні також надав пояснення про втрату документів під час тимчасової окупації м. Тростянець, але дана заява суперечить поясненням про те, що вказані документи нібито були вилученими ще у 2021 році;
6) будь-якого коригування податкової накладної сторони не здійснювали;
7) поведінка відповідача є недобросовісною, оскільки останній надає підроблені документи та суперечливі пояснення (щодо знищення та вилучення документів), систематично ігнорує судові засідання, забезпечивши явку адвоката лише один раз, який перебував за кермом, без документів та без будь-якого розуміння матеріалів справи та бажання в них розібратися. При цьому відповідач є фігурантом ряду кримінальних проваджень, в тому числі щодо оптимізації оподаткування та так званої "діяльності конвертаційних центрів".
Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" виснує про те, що всі обставини справи свідчать про те, що сторони переслідували інші протиправні цілі, укладаючи та частково виконуючи (з боку позивача) оспорюваний договір. Внаслідок укладення договору із власності позивача вибули грошові кошти в сумі 202 000,00 грн., що привело до неможливості включення вказаних грошових коштів у ліквідаційну масу позивача або здійснення оплати за фактично поставлені товари (виконані роботи, надані послуги), що було б еквівалентними та співставними економічними благами (активом) по відношенню до сплачених 202 000,00 грн.
Також, третьою особою зауважено, що за переконанням товариства позовні вимоги позивача після приєднання справи № 904/4867/22 (904/6868/25) до справи № 904/4867/22 (904/6240/25), не містять суперечностей.
04.05.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з представництвом його адвокатом іншої особи у кримінальному провадженні під час допиту в Синельниківській окружній прокуратурі. 
У судове засідання 04.05.2026 з`явилися представники позивача та третьої особи, представник відповідача у вказане засідання не з`явився, при цьому судом враховане його клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого суд не вбачає підстав з огляду на таке:
- з поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи вбачається, що останній належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання;
- відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;
- у даному випадку суд визнає причину неявки представника відповідача неповажною, оскільки дата даного судового засідання була відома останньому завчасно, а додані до клопотання докази не є належними в підтвердження поважності відсутності адвоката у судовому засіданні; 
- відповідачем не підтверджена неможливість заміни представника на іншого; 
- кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України). 
У судовому засіданні 04.05.2026 представники позивача та третьої особи підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі обсязі. 
Судом було відзначено, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.
У порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому 04.05.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, - 

ВСТАНОВИВ: 

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (далі - СТОВ "Акцент-Агро").
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2024 СТОВ "Акцент-Агро" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру у справі, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плесюка Олексія Степановича.
Ініціюючим кредитором банкрута є Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейн Опт". Також, кредитором банкрута є Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна". 
При цьому згідно з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на посаді посадових та службових осіб боржника. 
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
У відповідності до вказаних положень закону Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" звернулось до суду з позовами в межах справи № 904/4867/22 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" про стягнення заборгованості у розмірі 202 000,00 грн. та про визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019.
У контексті заявлених позовних вимог за обома позовами, в яких за наслідком позовних вимог про визнання недійсним договору у формі рахунку та податкової накладної, похідними є позовні вимоги про стягнення набутих за вказаним правочином грошових коштів, суд відзначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.
Визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/97/20).
Водночас провадження у справі про банкрутство є самостійним видом судового провадження, який характеризується особливим порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань банкрутства, суб`єктного складу учасників, способів захисту учасників справи про банкрутство, тривалістю судового провадження тощо.
Преамбулою КУзПБ закріплено одне із основних завдань провадження у справі про банкрутство - задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.
Одним із засобів досягнення зазначеної мети є інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.
Стаття 42 "Визнання недійсними правочинів боржника" КУзПБ встановлює підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, а також правові наслідки визнання таких правочинів недійсними.
Визначені наведеною нормою підстави є додатковими, специфічними підставами для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.
За цих умов застосування положень статті 42 КУзПБ та визнання згідно наведеної норми недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є тим засобом, який спрямований на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого задоволення вимог кредиторів.
Звідси в силу основоположних засад цивільного законодавства, таких як добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
У період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після відкриття провадження у справі про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, тому відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Тому, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
Однак, у справі про банкрутство досить часто відповідне виконання чи прийняття на себе майнових зобов`язань боржником, в результаті яких настають негативні наслідки у вигляді зменшення майна (активів), може бути вчинене у вигляді дій щодо відмови від власних майнових вимог, виконання зобов`язання раніше визначеного строку, розпорядження майном на підставі рішень, що не відповідають законодавству або вчинені без достатніх підстав тощо, які не відповідають законодавчо визначеним ознакам правочину наведеному в статтях 202, 203 ЦК України.
Такі дії боржника зовні можуть мати ознаки досягнення та реалізації "нібито законних цілей", однак насправді можуть переслідувати інші цілі, які зрештою несуть негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності та може унеможливити надання оцінки таким діям боржника (їх оспорення) на предмет відповідності та наявності в них ознак "fraus creditorum" (з лат. - вчинення на шкоду кредиторам) через призму їх відповідності приписам статті 42 КУзПБ через відсутність ознак правочину.
Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
Засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України").
У рішенні ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.
Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
Суд наголошує на тому, що провадження у справі про банкрутство на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цього завдання є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Тлумачення статті 42 КУзПБ свідчить, що закріплені в ній підстави недійсності визначальним критерієм недійсності визначають негативні наслідки виконання боржником/прийняття ним на себе майнових зобов`язань, тобто економіко-правову оцінку дій боржника, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.
Тобто "недійсність" за статтею 42 КУзПБ перш за все пов`язується з оцінкою дій боржника, виконання яких мало негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності, а її предметом правового регулювання є повернення у ліквідаційну масу майна боржника та унеможливлення боржником зловживаючи своїми правами вчинення дій на шкоду кредиторам.
Буквальне тлумачення статті 42 КУзПБ, обмежившись оспоренням й визнання недійсними за її нормами лише правочинів, які відповідають ознакам визначеним статтями 202, 203 ЦК України фактично надає боржнику можливість зловживаючи своїми права вчиняти дії щодо свого майна на шкоду кредиторам та не сприяє досягненню легітимної мети закріпленої у КУзПБ, який одним з основних завдань провадження у справі про банкрутство визначає максимально можливе задоволення вимог кредиторів.
Тож вочевидь, що інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ має характеризуватися своєю ефективністю та якнайповніше забезпечувати захист прав учасників такої справи, оскільки можливість оспорення майнових дій боржника є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.
Отже, дії боржника, що мають юридичним наслідком зменшення майнових активів боржника можуть оспорюватися та визнаватися недійсними на підставі положень статті 42 КУзПБ, адже є тим способом захисту, який дозволяє з максимальною ефективністю забезпечити відновлення порушених прав внаслідок вчинення боржником дій із використанням права на шкоду (наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 908/3057/21(908/213/22).
Також, вказані вище правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 910/5450/21 (910/1839/23).
Отож, з метою ефективного захисту порушеного права боржника щодо втрати грошових коштів на підставі оспорюваного рахунку, позивач звернувся до суду з метою відновлення такого права шляхом, зокрема, визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019.
Так, у процесі ліквідаційної процедури ліквідатором СТОВ "Акцент-Агро" було виявлено, що СТОВ "Акцент-Агро" здійснило перерахування коштів на картковий банківський рахунок відповідача на суму 202 000,00 грн. із призначенням платежу: "оплата за хімію по рахунку 18 від 30/092019, у т.ч. ПДВ 20% - 33 666,67 грн.".
Перерахування коштів було здійснене на картковий рахунок відповідача, що підтверджується залученою до матеріалів справи банківською випискою (а.с. 11).
При цьому позивач зазначає, що в процесі ліквідаційної процедури СТОВ "Акцент-Агро" не вдалося встановити будь-якого документального підтвердження для перерахування вказаних коштів та здійснення зазначеної господарської операції. 
Враховуючи вказане, 04.06.2024 ліквідатором було направлено відповідачу вимогу від 21.05.2025 про погашення у 7-денний строк з моменту отримання даної вимоги заборгованості у розмірі 202 000,00 грн. (а.с. 11 на звороті, а.с.12).
На зазначену вимогу відповідачем було надано відповідь № 0406/1 від 04.06.2025, в якій Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" повідомило про те, що ним були надані всі документи та заборгованість між підприємтвами відсутня.
У подальшому, відповідачем було додано до відзиву на позовну заяву копію рахунку на оплату № 18 від 30.09.2019, відповідно до змісту якого постачальником є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл", а покупцем - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" за договором поставки № 3009/1 від 30.09.2019.
Предметом поставки відповідно вказаного рахунку є розріджувач багатофункціональний код УКТ ЗЕД 3814009090 у кількості 5 611,1111 кг загальною вартістю 202 000,00 грн. з ПДВ (а.с. 48).
Також, до відзиву на позовну заяву додана податкова накладна № 79 на загальну суму 202 000,00 грн. із зазначенням аналогічних характеристик товару, які містить рахунок на оплату. Крім того, з даної податкової накладної вбачається, що вона акцептована позивачем як контрагентом, докази про що містяться у Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 48 на звороті, а.с. 49-50).
Крім того, відповідачем зазначено, що ненадання первинних документів у повному обсязі пов`язано з їх вилученням прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури під час обшуку, проведеного 16.04.2021 в межах досудового розслідування кримінального провадження № 42021040000000227 від 19.03.2021 (пункти 438 439 або 440), що відображено у Протоколі обшуку від 16.04.2021 (а.с. 38-47).
Разом з тим, позивач заперечує щодо достовірності наданих відповідачем доказів, а саме: рахунку на оплату та податкової накладної, та просить суд визнати поставку товару у формі вказаних документів недійсною, вважає такий правочин фраудаторним.
Проаналізувавши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши доводи сторін в обґрунтовування їх доводів, за аналізом правовідносин, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини другої статті 631 Цивільного кодексу України договір набирає чинності з моменту його укладення.
Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини другої статті 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
В силу частини першої та другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до частини першої статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно з частиною першою та другою статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до статті 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).
За викладених положень закону вбачається, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Наведеними вище нормами цивільного законодавства врегульовано також правові підстави виникнення господарських зобов`язань, до яких, зокрема, належить господарський договір.
Порядок укладення господарських договорів врегульовано нормами цивільного права та господарського законодавства.
Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд доходить до висновку, що між сторонами виникли майново-господарські зобов`язання.
Суд звертає увагу на те, що розкриваючи зміст засади свободи договору, у ст. ст. 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.
Зобов`язання, що виникли між сторонами за своїм правовим змістом опосередковують відносини поставки.
Законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури. Однак для того щоб рахунок-фактура сприймався як спрощена форма укладення договору, важливо, щоб цей документ містив необхідну інформацію щодо істотних умов певного договору, зокрема, умови про предмет, строки та ціну. У рахунку-фактурі також можна визначити суму передоплати та загальну суму домовленості.
Таким чином, для того щоб вважати укладеним договір у спрощеній формі на підставі рахунку-фактури останній повинен містити усі істотні умови договору.
У даному випадку рахунки-фактури містять інформацію про найменування та вартість товару, водночас, строку виконання зобов`язань відповідачем у разі його сплати не зазначено.
При цьому, слід вказати, що не зазначення у даному рахунку-фактурі строків поставки товару, може вказувати на те, що договірні відносини, що склалися між сторонами є безстроковими.
Так, відповідач, виставивши позивачу рахунок на оплату № 18 від 30.09.2019 із зазначенням номенклатури (опису) товару, його вартості, способу оплати, здійснив пропозицію позивачу укласти господарський договір поставки.
Позивач, здійснивши оплату у сумі 202 000,00 грн. на картковий банківський рахунок відповідача із призначенням платежу: "оплата за хімію по рахунку 18 від 30/092019, у т.ч. ПДВ 20% - 33 666,67 грн.", що підтверджується залученою до матеріалів справи банківською випискою (а.с. 11), вчинив дію, яка засвідчує його бажання укласти договір, і ця дія є прийняттям пропозиції.
Отже, суд доходить до висновку, що з моменту прийняття пропозиції (попередньої оплати товару) позивачем між сторонами укладено господарський договір поставки у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існують зобов`язальні відносини.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).
Також приписами ч. 4 ст. 213 Цивільного кодексу України унормовано, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті (при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів), якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. 
Відтак, матеріалами справи підтверджується та обставина, що між сторонами склались правовідносини за якими продавець виставляє рахунок на оплату покупцю, покупець оплачує 100% вартості товару, а відповідач після цього поставляє товар.
Отже, у зв`язку з оплатою позивачем на користь відповідача 202 000,00 грн. відповідно до рахунку на оплату, у відповідача виникає зобов`язання з поставки оплаченого товару на користь позивача.
Поряд з цим, слід зазначити, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги.
За твердженням позивача по спірному рахунку поставка товару не відбулась, при цьому відповідач оплатив вказаний рахунок без зауважень та заперечень.
Суд звертає увагу на те, що доказів надсилання претензії у період після оплати товару або вимоги стосовно порушення виконавцем умов укладеного у спрощений спосіб договору у матеріалах справи не міститься.
Більш того, матеріали справи свідчать, що перша претензія позивача була надіслана відповідачу лише під час ліквідаційної процедури у 2025 році.
Крім того, суд звертає увагу на те, що процес поставки товару є господарською операцією. У зв`язку з чим, на суб`єктів підприємницької діяльності поширюється обов`язок вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність до уповноважених осіб, що у свою чергу є фактичним обґрунтуванням поставки погодженого між сторонами товару замовнику. Усі господарські операції, у тому числі і надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування.
За статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) та надати покупцю за його вимогою.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Водночас, з огляду на п. 2 ст. 3 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.
Суд враховує наявність в матеріалах справи податкової накладної № 79 на загальну суму 202 000,00 грн. із зазначенням аналогічних характеристик товару, які містить рахунок на оплату. Крім того, з даної податкової накладної вбачається, що вона акцептована позивачем як контрагентом, докази про що містяться у Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 48 на звороті, а.с. 49-50).
Отже спірні господарські операції відображені у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних відповідача. Відповідно, господарська операція із спірного постачання товару за договором була добросовісно відображена в податковому та бухгалтерському обліку відповідача.
Тобто, виходячи з наведеного, відповідна податкова накладна є доказом здійснення відповідачем операції щодо поставки спірного товару.
При цьому, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097/17, за якою податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (п.п. 4.28, 4.29, 4.30, 4.31).
Отже, належних та допустимих доказів щодо невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, позивачем не надано, ці обставини позивачем в загальному порядку не спростовані.
При цьому судом враховано, що відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Таким чином, керуючись стандартами доказування, передбаченими процесуальним законом, вбачається, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
Враховуючи вказане, надаючи правову оцінку доводам та запереченням сторін щодо недійсності правочину суд зазначає таке.
За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/9195/17, від 11.04.2019 у справі № 910/3834/18, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. 
Разом з тим, матеріали справи не містять таких доказів, а також того, що відповідачем у даній справі не виконувались умови оспорюваного договору поставки.
За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах ВС від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі № 903/849/17.
Враховуючи все вищевикладене у сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення об`єднаних позовних вимог, додатково, з огляду на таке:
- спірний договір поставки було укладено сторонами 30.09.2019, що свідчить про його укладення поза межами так званого "підозрілого періоду", який складає 3 роки у розумінні статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" було відкрито 11.01.2023;
- посилання позивача на "непотрібність" закупленого товару не може розглядатися як підстава для визнання правочину недійсним;
- позивач не надав доказів того, що сторони договору підробили, сфальсифікували документи;
- позивачем не доведено завдання шкоди кредиторам через укладення спірного договору поставки;
- наявна в матеріалах справи податкова накладна є доказом підтвердження господарської операції.
За результатом викладеного, з урахуванням того, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019, відповідно позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 202 000,00 грн., як похідні від вказаних, задоволенню не підлягають. 
Суд відзначає, що відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 202 000,00 грн. та визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019 - відсутні, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відповідності до пункту 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" про визнання недійсним договору поставки № 3009/1 від 30.09.2019 у формі рахунку на оплату № 18 від 18.09.2019 та податкової накладної № 79 від 31.10.2019 - відмовити. 
У задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Альянс Ойл" про стягнення заборгованості у розмірі 202 000,00 грн. - відмовити. 
Судові витрати покласти на позивача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро".
Рішення набирає законної сили через 20 днів після підписання повного тексту і в цей же строк може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду у встановленому порядку.
Повне рішення складено - 08.05.2026. 

Суддя	 	Н.М. Камша