ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1872/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Лозовського О.А.,
за участю секретаря судового засідання Новак Л.О.,
за участю представника позивача Присяжнюк І.Б.,
представника відповідача Іщик В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення, 

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури Мацюк Сергій Ярославович в інтересах держави (далі - позивач) звернувся з позовом до виконавчого комітету Луцької міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 «Про затвердження Порядку відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення від 12.11.2025 №719-1 «Про затвердження Порядку відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади», який регулює механізм відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності без правовстановлюючих документів (договору оренди землі) власниками об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на відповідних земельних ділянках. При цьому встановлено, що вказане рішення прийнято виконавчим комітетом Луцької міської ради без делегування відповідних повноважень Луцькою міською радою та відсутності рішення останньої щодо здійснення виконавчим органом міської ради державного контролю за використанням та охороною земель, без врахування положень Законів України «Про адміністративну процедуру», «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Цивільного кодексу України, що свідчить про порушення інтересів держави, оскільки здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у межах та порядку, встановлених законом, відноситься до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, що передбачено статтею 33 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні».
Позивач зазначає, що відповідно до інформації Луцької міської ради від 11.01.2026 №1.1-21/224/2026 Луцькою міською радою рішення щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель не приймалось, а питання розмежування повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів визначено статтями 25-41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Листом від 11.01.2026 № 1.1-21/224/2026 орган місцевого самоврядування також повідомив окружну прокуратуру про те, що прийняття Порядку №719-1 не є заходом державного нагляду контролю у сфері використання та охорони земель. Водночас, стягнення безпідставно збережених коштів за користування землею (відповідний механізм урегульовано оспорюваним рішенням та прийнятим ним Порядком) прямо пов`язане з державним контролем за використанням землі, оскільки це є механізмом забезпечення виконання вимог закону про платність землекористування. Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 14.01.2026 №10-3-0.1-177/2-26 повноваженнями по здійсненню заходів державного контролю в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель всіх категорій і форм власності згідно статті 188 Земельного кодексу України, статей 6, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а також Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, яке затверджене наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 №603 (в редакції наказу Держгеокадастру від 08.03.2023 №85), наділене Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. 
Враховуючи наведене, за відсутності прийнятого Луцькою міською радою рішення щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, її виконавчий орган не наділений відповідними повноваженнями та при прийнятті оскаржуваного рішення перебрав на себе функції, що відносяться до повноважень Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.
Також позивач зазначає, що Порядком №719-1 передбачено здійснення розрахунку безпідставно збережених коштів, а також розтермінування сплати таких коштів на строк до одного року без визначення порядку розрахунку та сплати 3% річних та інфляційних втрат внаслідок безпідставного збереження коштів (пункти 3.9, 3.11 Порядку №719-1), що може свідчити про створення нерівних умов для землекористувачів, неефективність наповнення місцевого бюджету громади коштами, а також про невідповідність прийнятого рішення та Порядку нормам Цивільного кодексу України.
Відтак, заступник керівника Луцької окружної прокуратури вважає, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 «Про затвердження Порядку відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади» є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм земельного та цивільного законодавства, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про адміністративну процедуру», «Про державний контроль за використанням та охороною земель», тобто прийняте виконавчим органом Луцької міської ради поза його компетенцією, відтак підлягає визнанню протиправним та нечинним.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18.02.2026, відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14:30 год. 18.03.2026 в залі судових засідань Волинського окружного адміністративного суду, розташованого за адресою: м. Луцьк, вул. Словацького, 1.
У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні. Зокрема, серед іншого, звертає увагу на відсутність підстав представництва прокурором інтересів держави у справах даної категорії, оскільки в таких справах обов`язковою умовою для подання прокурором до суду позову в інтересах держави в особі Луцької міської ради є бездіяльність органу місцевого самоврядування, тобто невжиття останнім відповідних заходів для стягнення коштів (орендної плати) за користування земельною ділянкою комунальної власності. І саме з метою підвищення ефективності роботи виконавчих органів Луцької міської ради у сфері відшкодування до місцевого бюджету безпідставно збережених коштів, а також для імплементації норм Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі - ЗАП) було прийнято оспрюване рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1, яким затверджено Порядок відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади (далі – Порядок №719-1).
Обґрунтовуючи наявність підстав представництва, прокурор зазначає, що прийняття оскаржуваного рішення ніби-то порушує інтереси держави, оскільки встановлений Порядком механізм відшкодування безпідставно збережених коштів не передбачає нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Фактично прокурор ототожнює відсутність прямої згадки у Порядку №719-1 положень частини 2 статті 625 ЦК України із порушенням інтересів держави. Разом з тим, відповідач такий висновок вважає необґрунтованим, оскільки Порядок №719-1 має організаційно- процедурний характер та не регулює матеріально-правові наслідки прострочення грошового зобов`язання, які прямо визначені нормами Цивільного кодексу України, та підлягають застосуванню незалежно від їх відтворення у локальному акті органу місцевого самоврядування.
Щодо передумов прийняття та правової природи Порядку №719-1, відповідач зазначає, що розпорядженням Луцького міського голови від 04.06.2025 №354 утворена робоча група з питань стягнення безпідставно збережених коштів, внаслідок використання земельних ділянок комунальної власності без правовстановлюючих документів, а розпорядженням від 23.07.2025 №468 - робоча група з питань впровадження норм Закону України «Про адміністративну процедуру» у діяльності Луцької міської ради та її виконавчих органів. Консультативне супроводження та експертну підтримку від Проєкту ЄС надають експерти, зокрема один з цих експертів є розробником Закону України «Про адміністративну процедуру». В подальшому рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 затверджено Порядок відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади. При цьому, проєкт Порядку, до його затвердження виконавчим комітетом, було проаналізовано експертами Проєкту ЄС на предмет його відповідності вимогам ЗАП та отримано позитивний висновок. 
Вказує, що норми Порядку №719-1 фактично встановлюють розподіл повноважень та алгоритм дій структурних підрозділів, посадових осіб Луцької міської ради щодо забезпечення досудового вирішення питання про відшкодування власниками нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою у період відсутності договору оренди. При цьому, відсутність у Порядку №719-1 положень про нарахування інфляційних втрат та процентів річних не свідчить про відмову від такого права та не порушує інтересів територіальної громади, оскільки відповідні вимоги можуть бути реалізовані в судовому порядку.
За змістом пунктів 3.11, 3.12 Порядку №719-1 у разі визнання землекористувачем розміру безпідставно збережених коштів, землекористувач має право на розтермінування сплати коштів на строк до 1 (одного) року відповідно до Договору про відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності (додаток до Порядку). Договір про відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності із розтермінуванням сплати на строк до 1 (одного) року готується департаментом містобудування, земельних ресурсів та реклами міської ради на підставі письмової заяви землекористувача, із врахуванням рекомендацій робочої групи. Тобто, договір укладається лише у випадку реалізації землекористувачем права на розтермінування сплати шляхом подання відповідної заяви. В інших випадках договір не укладається. Також зауважує, що надання розтермінування сплати безпідставно збережених коштів не суперечить чинному законодавству та не шкодить інтересам громади чи держави.
Відтак, Порядок №719-1 за своїм змістом є внутрішньо-організаційним актом виконавчого органу, який спрямований на забезпечення досудового відшкодування безпідставно збережених коштів, сама по собі відсутність у тексті порядку посилання на частину 2 статті 625 ЦК України не свідчить про порушення інтересів держави та не може вважатися належним обґрунтуванням підстав для здійснення прокурором представництва в суді.
Представник відповідача також стверджує, що Порядок №719-1 не є регуляторним актом, так як має організаційно-процедурний характер, спрямований на забезпечення захисту майнових інтересів Луцької міської територіальної громади та надходжень до місцевого бюджету, і не містить норм регулювання господарських відносин, не встановлює нових норм або правил та не змінює існуючих норм права у таких правовідносинах.
Крім того, зауважує, що позивач безпідставно ототожнює прийняття Порядку №719-1 із заходом державний контролю за використанням та охороною земель, оскільки норми Порядку встановлюють розподіл повноважень та алгоритм дій структурних підрозділів, посадових осіб Луцької міської ради щодо забезпечення досудового вирішення питання про відшкодування власниками нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою у період відсутності договору оренди. Ці норми безпосередньо стосуються коштів, порядку їх добровільної сплати, організації претензійної роботи, а не контролю за дотриманням вимог земельного законодавства, цільового використання та охорони земель. Норми спірного Порядку не містять положень про призначення та проведення перевірок як контрольного заходу, складання акту перевірки як контрольного документа, винесення обов`язкового до виконання припису, притягнення до відповідальності осіб за порушення земельного законодавства.
Прийняття Порядку №719-1 є формою організації управління об`єктами комунальної власності та здійснення повноважень щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, що відповідно до статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить до компетенції виконавчих органів ради. Натомість відповідно до частини 9 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Враховуючи вищезазначене, прийняття оспорюваного Порядку є власною компетенцією виконавчого комітету Луцької міської ради, а тому міська рада наділена компетенцією, за наявності відповідних підстав, щодо його скасування. Отже, відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави як самостійного позивача.
З наведених підстав просить відмовити в задоволенні позову.
Представник позивача у відповіді на відзив не погодився з аргументами відповідача, наведеними у відзиві та просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача підтримав обгрунтування заперечень щодо заявлених позовних вимог з підставу, аналогічно тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.
Ухвалою суду від 18.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14:30 год. 07.04.2026.
В судовому засіданні 07.04.2026 було оголошено перерву до 14:30 год. 20.04.2026.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
У судових засіданнях представники сторін підтримали доводи, на яких ґрунтуються їхня позиція у заявах по суті справи.
Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі обставини.
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 затверджено Порядок відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади.
Вважаючи прийняте виконавчим комітетом Луцької міської ради рішення неправомірним, позивач звернувся до суду про визнання його протиправним та нечинним.
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Досліджуючи питання наявності у заступника прокурора достатніх підстав для подання даного позову, що заперечується відповідачем суд зазначає таке.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні, діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
За правилами частини 3 статті 5 КАС України, до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.
Частинами 3, 4 та 5 статті 53 КАС України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
За правилами частини 1 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про прокуратуру» (Закон - №1697-VII) прокурором органу прокуратури, серед інших, є перший заступник та заступник керівника обласної прокуратури.
Відповідно до вимог частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У постанові від 13.06.2023 у справі №580/8729/21 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України та Закон №1697-VII розрізняють випадки, коли прокуратура діє як самостійний учасник справи і коли прокуратура діє як представник інтересів держави або громадянина. Так, у першому випадку в суді забезпечується представництво інтересів самої прокуратури через інститут самопредставництва або представництва. У цьому випадку застосуванню підлягають частина перша статті 55 КАС України та відповідно частина 3 статті 9, частина 3 статті 11 та частина 3 статті 13 Закону №1697-VII. В другому випадку прокуратура діє як представник і тоді застосуванню підлягають правила частини 3 статті 53 КАС України та частини 3 статті 24 №1697-VII.
Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, зазначила:
«Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб».
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Отже, ключовою підставою для визначення права прокурора на звернення до суду з цим позовом є встановлення факту невжиття компетентним органом заходів щодо захисту інтересів держави.
Прокурор зазначав, що у даному випадку відповідач, приймаючи оспорюване рішення, не дотримався норм статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», перевищив повноваження, визначені статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також допустив порушенням норм Закону України «Про адміністративну процедуру», «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та прийняв оскаржуване рішення без врахування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №360/6282/21 та від 25.01.2023 у справі №380/8385/21.
При цьому суд зазначає, що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення беззаперечно порушує інтереси держави (територіальної громади), адже стосується таких механізмів відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності, які не є ефективними в умовах інфляційних коливань та воєнного стану (без врахування положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України). 
Поряд з цим кошти, які надходять до бюджетів громад, є матеріальною основою цих громад. Стягнення безпідставно збережених коштів із землекористувачів, якими не оформлено правовстановлюючі документи на землю, з огляду на усталену судову практику, є ефективним саме шляхом звернення з відповідними позовами до суду, а не шляхом укладання невизначеного типу договорів, що передбачається оскаржуваним Порядком 719-1 чи невиправданого розтермінування боржникам сплати таких коштів.
Порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя, а тому прокурор зобов`язаний діяти на захист порушених державних інтересів.
З огляду на вищезазначене, на переконання суду, у цій справі подання прокурора адміністративного позову мало на меті захист «інтересів держави».
Щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.
Законом України «Про адміністративну процедуру» врегульовані відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Відповідно до пунктів 1, 11 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган – це орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації. До функцій публічної адміністрації відносяться: надання адміністративних послуг, здійснення інспекційної (контрольної, наглядової) діяльності, вирішення інших справ за заявою особи або за власною ініціативою адміністративного органу. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний акт рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру , прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб). 
Пунктами 9, 10 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» встановлено, що процедурна дія – дія адміністративного органу, що вчиняється під час розгляду справи, але якою справа не вирішується по суті, а процедурне рішення – рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті. 
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про адміністративну процедуру» в адміністративному органі адміністративне провадження здійснюється та відповідний адміністративний акт приймається посадовою особою, уповноваженою відповідно до закону та/або на підставі внутрішніх розпорядчих актів адміністративного органу. 
У відповідності до частини другою статті 22 Закону України «Про адміністративну процедуру» колегіальний адміністративний орган може уповноважити одного із своїх членів або посадову особу свого апарату (секретаріату, виконавчого органу) для проведення всіх процедурних дій. У такому разі уповноважений член колегіального адміністративного органу або посадова особа апарату (секретаріату, виконавчого органу) такого органу інформує відповідний колегіальний адміністративний орган про результати розгляду справи, після чого такий орган приймає рішення чи вчиняє дію у справі у строки, визначені законом. 
Абзацом п`ятим частини другої статті 29 Регламенту Луцької міської ради VIІІ скликання, затвердженого рішенням міської ради від 23.12.2020 №2/1 (зі змінами) встановлено, що депутати, посадові особи виконавчих органів Ради під час адміністративного провадження уповноважені здійснювати процедурні дії та приймати процедурні рішення, необхідні для розгляду адміністративної справи. 
Аналогічна норма міститься і в абзаці другому пункту 2.12 Регламенту роботи виконавчого комітету та виконавчих органів Луцької міської ради (далі – Регламент роботи виконавчого комітету), затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 17.02.2021 №116-1 (зі змінами), і передбачає, що посадові особи виконавчих органів міської ради, члени виконавчого комітету під час адміністративного провадження уповноважені здійснювати процедурні дії та приймати процедурні рішення, необхідні для розгляду адміністративної справи. 
Також відповідно до пункту 13.1 Регламент роботи виконавчого комітету, виконавчий комітет та міський голова для забезпечення ефективної реалізації своїх повноважень, передбачених законодавством, координації дій виконавчих органів міської ради, підприємств, установ і організацій під час виконання відповідних завдань, розроблення проєктів рішень, програм економічного, соціального і культурного розвитку міської територіальної громади, здійснення контрольних функцій, комплексних перевірок стану справ в тій чи іншій сфері господарювання та на виконання нормативних документів органів державної влади, а також для вирішення оперативних питань можуть утворювати постійні та тимчасові робочі органи (комісії, комітети, координаційні ради, робочі групи тощо). 
Як встановлено судом з матеріалів справи, в червні 2025 року Луцька міська територіальна громада долучилася до Проєкту Європейського Союзу «Продовження підтримки комплексної реформи державного управління в Україні» (EU4PAR2) щодо партнерства для впровадження Закону України «Про адміністративну процедуру» у Луцькій міській раді та її виконавчих органах (далі – Проєкт ЄС) і стала однієї з п`ятьох громад, що приймає участь у цьому Проєкті. 
У зв`язку з цим, розпорядженням Луцького міського голови від 04.06.2025 №354 утворена робоча група з питань стягнення безпідставно збережених коштів, внаслідок використання земельних ділянок комунальної власності без правовстановлюючих документів, а розпорядженням від 23.07.2025 №468 - робоча група з питань впровадження норм Закону України «Про адміністративну процедуру» у діяльності Луцької міської ради та її виконавчих органів. 
Статтею 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» визначені принципи адміністративної процедури, якими адміністративний орган має керуватись при розгляді та вирішенні адміністративної справи, а також встановлено, що принципи адміністративної процедури, визначені цим Законом, поширюються також на адміністративну діяльність адміністративних органів, що не вимагає прийняття адміністративних актів.
Так, з метою захисту прав та інтересів Луцької міської територіальної громади, запровадження єдиного механізму відшкодування землекористувачами безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності, а також з метою встановлення досудового механізму відшкодування таких коштів, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 затверджено Порядок відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади (далі – Порядок №719-1). 
Як стверджує представник позивача у відзиві на позовну заяву, проєкт Порядку №719-1, до його затвердження виконавчим комітетом, було проаналізовано експертами Проєкту ЄС на предмет його відповідності вимогам Закону України «Про адміністративну процедуру» та отримано позитивний висновок. 
З аналізу змісту Порядку №719-1 слідує, що фактично норми вказаного документу встановлюють розподіл повноважень та алгоритм дій структурних підрозділів, посадових осіб Луцької міської ради щодо забезпечення досудового вирішення питання про відшкодування власниками нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою у період відсутності договору оренди. Цей Порядок не встановлює нових норм або правил та не змінює існуючих норм права у цих правовідносинах, його прийняття встановлює чіткий механізм, якого мають дотримуватися посадові особи, при вирішені досудового врегулювання спірних правовідносин. 
Тобто, за змістом це внутрішньо-організаційний акт виконавчого органу, а не акт нормативного регулювання земельних відносин.
Таким чином, на думку суду, прийняття відповідачем Порядку №719-1 та створення відповідної робочої групи з числа посадових осіб Луцької міської ради відповідає вимогам Закону України «Про адміністративну процедуру», меті цього закону та інтересам Луцької міської територіальної громади.
Щодо твердження позивача про порушення інтересів держави у зв`язку з неефективністю Порядку №719-1, оскільки укладення договору з розтермінуванням сплати коштів не передбачає відшкодування інфляційних втрат та відсотків річних у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Тобто, недостатньо встановити обов`язок зі сплати безпідставно збережених коштів, потрібно також обґрунтувати строки виконання цього обов`язку. 
При цьому, єдиною нормою, яка встановлює строки сплати таких коштів є стаття 287 Податкового Кодексу України (далі – ПК України). 
Так, пункт 287.3 статті 287 ПК України передбачає, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (в частині, що стосується юридичних осіб). 
Пункт 287.5 статті 287 ПК України передбачає, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. 
Оскільки відносини з відшкодування безпідставно збережених коштів є кондикційними (позадоговірними), відтак власники об`єктів нерухомого майна (фізичні особи) не перебувають на обліку в органах ДПС, а тому останнім не направляються податкові повідомлення-рішення.
З огляду на зазначене, можна прийти до висновку про неможливість обгрунтування і визначення періоду прострочення платежів для фізичних особі, у зв`язку з чим неможливо заявити і вимогу в порядку, визначеному частиною 2 статті 625 ЦК України. 
Крім того, безпідставно збережені кошти, відшкодування яких регламентується вищевказаним спірним Порядком №719-1, та інфляційні втрати з відсотками річних мають різну правову природу. 
Так, вимога про відшкодування безпідставно збережених коштів ґрунтується на положеннях глави 83 ЦК України та спрямована на повернення особою майна (грошових коштів), набутого або збереженого без достатньої правової підстави. 
Натомість інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, є мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер. 
Тобто інфляційні втрати та проценти річних не входять до складу безпідставно збережених коштів та не формують їх розмір, а є самостійною додатковою вимогою, яка може бути заявлена за наявності встановленого прострочення. 
Сплата безпідставно збережених коштів відповідно до Порядку №719-1 не позбавляє Луцьку міську раду права вимоги за частиною 2 статті 625 ЦК України. 
Таким чином, відсутність у Порядку №719-1 положень про нарахування інфляційних втрат та процентів річних не свідчить про відмову від такого права та не порушує інтересів територіальної громади, оскільки відповідні вимоги можуть бути реалізовані в судовому порядку. 
Щодо передбаченого Порядком №719-1 договору про відшкодування безпідставно збережених коштів, суд зазначає наступне.
За змістом пунктів 3.11, 3.12 Порядку №719-1 у разі визнання землекористувачем розміру безпідставно збережених коштів, землекористувач має право на розтермінування сплати коштів на строк до 1 (одного) року відповідно до Договору про відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності (додаток до Порядку). 
Договір про відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земельних ділянок комунальної власності (далі – Договір) із розтермінуванням сплати на строк до 1 (одного) року готується департаментом містобудування, земельних ресурсів та реклами міської ради на підставі письмової заяви землекористувача, із врахуванням рекомендацій робочої групи. 
Тобто, договір укладається лише у випадку реалізації землекористувачем права на розтермінування сплати шляхом подання відповідної заяви. В інших випадках договір не укладається. 
При цьому, на думку суду, надання розтермінування сплати безпідставно збережених коштів не суперечить чинному законодавству та не шкодить інтересам громади чи держави. 
Зокрема, як вказує відповідач у відзиві на позовну заяві, в судових справах за позовами прокуратури в інтересах Луцької міської ради (№903/61/21, 903/59/21 ,903/60/21, 903/58/21, 903/62/21, 903/57/21, 903/98/21, 903/86/21, 903/85/21, 903/111/21, 903/84/21, 903/132/21, 903/124/21, 903/386/21, 903/93/22, 903/218/22, 903/357/22, 903/176/23, 161/1830/23) між Луцькою міською радою та відповідачами укладалися мирові угоди з терміном розтермінуванням сплати безпідставно збережених коштів до одного року. 
Заперечення з боку органів прокуратури проти затвердження мирових угод на таких умовах, були відсутні, що підтверджує їх відповідність закону. 
Крім того, відповідно до умов договору, укладення якого передбачено Порядком №719-1: 
«3. Сторона 2 зобов`язується у строк до _____ сплатити безпідставно збережені кошти у повному розмірі за реквізитами: _________________ .
4. Відшкодування безпідставно збережених коштів не звільняє Сторону 2 від обов`язку оформлення права користування земельними ділянками у встановленому законом порядку. 5. У разі невиконання Стороною 2 умов пунктів 2, 3 договору, Сторона 1 має право звернутись до суду із позовною заявою про стягнення безпідставно збережених коштів». 
Таким чином, укладаючи такий договір, землекористувач визнає свої зобов`язання перед Луцькою міською територіальною громадою щодо відшкодування безпідставно збережених коштів, і у випадку невиконання цього обов`язку у визначені строки, цей договір буде беззаперечним доказом обґрунтованості позовних вимог у судовому процесі. 
Водночас укладення такого договору не змінює правової природи коштів як безпідставно збережених, а спрямоване виключно на досудове врегулювання спору. 
Варто зазначити, що у справах за позовами на підставі статті 1212 ЦК України, першочерговому встановленню підлягає факт користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформленого речового права (договору оренди). 
Укладення ж договору про досудове відшкодування безпідставно збережених коштів жодним чином не погіршує правове становище Луцької міської ради у випадку необхідності заявлення позовних вимог на підставі статті 1212 ЦК України. 
Таким чином, з огляду на викладене вище резюмується, що Порядок №719-1 є внутрішньо-організаційним актом виконавчого органу, який спрямований на забезпечення досудового відшкодування безпідставно збережених коштів, а сама по собі відсутність у тексті порядку посилання на частину 2 статті 625 ЦК України не свідчить про порушення інтересів держави та не може вважатися належним обґрунтуванням підстав для здійснення прокурором представництва в суді. 
Щодо твердження позивача про те, що спірний Порядок №719-1 є регуляторним актом, суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.
У постанові від 05.07.2023 у справі №160/3064/22 Верховний Суд сформулював наступний висновок щодо застосування положень статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» у сукупності з положеннями статей 28 та 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме: «для віднесення акта до регуляторного не достатньо, щоб він був прийнятий регуляторним органом; акт може бути віднесено до регуляторних лише за умови, що він відповідає усім ознакам, визначеним у статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у сукупності, а саме: 
1) якщо стосується невизначеного кола осіб; 
2) встановлює, змінює або скасовує норми права щодо регулювання господарських відносин, адміністративних відносин між регуляторним органам або іншим органам державної влади та суб`єктами господарювання; 
3) приймається на невизначений строк та застосовується неодноразово. Відсутність хоча б однієї з цих ознак унеможливлює віднесення відповідного акта суб`єкта владних повноважень до регуляторного.» 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» під господарською діяльністю розуміється діяльність у сфері суспільного виробництва, спрямована на виробництво та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. 
Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом. Під некомерційною господарською діяльністю розуміється господарська діяльність, що здійснюється без мети одержання прибутку. 
Не можуть здійснювати господарську діяльність органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, крім випадків, передбачених законом. 
Суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законом. Суб`єктами господарювання є: 
господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України , підприємства, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані у встановленому законом порядку;
громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. 
Аналіз вищевказаних норм дає підстави стверджувати, що господарські відносини - це відносини, які виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання. 
Для цілей застосування Порядку №719-1 важливим є наявність в особи статусу власника об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної власності. 
В спірному випадку наявність або відсутність в такої особи статусу суб`єкта господарювання немає жодного значення, оскільки відшкодування безпідставно збережених коштів здійснюється за фактичне користування земельною ділянкою незалежно від наявності статусу суб`єкта господарювання. 
Зокрема, оспорюваний Порядок №719-1 визначає наступне: хто в структурі Луцької міської ради встановлює факт безпідставного користування земельною ділянкою комунальної власності та безпідставного збереження коштів; порядок створення та роботу відповідної робочої групи; порядок повідомлення фактичного землекористувача про засідання робочої групи; передбачає із посиланням на Закон України «Про адміністративну процедуру» право фактичного землекористувача подавати пояснення, клопотання заяви; рекомендацію департаменту фінансів, бюджету та аудиту провести розрахунок безпідставно збережених коштів, а також рекомендацію щодо направлення претензії фактичному землекористувачу; підстави передачі матеріалів до юридичного департаменту, а також можливість та умови укладення договору про відшкодування безпідставно збережених коштів з розтермінуванням сплати. 
Таким чином, Порядок №719-1 має організаційно-процедурний характер, спрямований на забезпечення захисту майнових інтересів Луцької міської територіальної громади та надходжень до місцевого бюджету, і не містить норм регулювання господарських відносин, не встановлює нових норм або правил та не змінює існуючих норм права у таких правовідносинах. Відтак, не містить одночасно усієї сукупності ознак, встановлених статтею 1 Закону №1160-IV, які б дозволити віднести його до регуляторних актів. 
Щодо твердження позивача про те, що стягнення безпідставно збережених коштів за користування землею (відповідний механізм урегульовано оспорюваним рішенням та прийнятим ним Порядком) прямо пов`язане з державним контролем за використанням землі, оскільки це є механізмом забезпечення виконання вимог закону про платність землекористування, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону Земель» охорона земель система правових, організаційних, економічних, технологічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісового фонду, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об`єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов`язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення. 
Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель встановлюється цим Законом, Земельним кодексом України , законами України «Про охорону земель», «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Відповідно до частини першої статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. 
Державний контроль за використанням та охороною земель в обсязі, визначеному законом, також здійснюється виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад набувають установлених законом повноважень із здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю. 
Відповідно до статті 6-1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а саме за: 
виконанням власниками і користувачами земель комплексу необхідних заходів із захисту земель від заростання бур`янами, чагарниками; 
дотриманням режиму експлуатації протиерозійних, гідротехнічних споруд, а також вимог законодавства щодо збереження захисних насаджень і межових знаків; 
виконанням землевласниками та землекористувачами вимог щодо використання земель за цільовим призначенням, розміщенням, проектуванням, будівництвом, введенням в дію об`єктів, що негативно впливають на стан земель, експлуатацією, збереженням протиерозійних гідротехнічних споруд, захисних лісонасаджень. 
Як уже зазначалося судом, норми Порядку №719-1 встановлюють розподіл повноважень та алгоритм дій структурних підрозділів, посадових осіб Луцької міської ради щодо забезпечення досудового вирішення питання про відшкодування власниками нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою у період відсутності договору оренди. 
Ці норми безпосередньо стосуються коштів, порядку їх добровільної сплати, організації претензійної роботи, а не контролю за дотриманням вимог земельного законодавства, цільового використання та охорони земель. 
Норми ж Порядку №719-1 не містять положень про призначення та проведення перевірок як контрольного заходу, складання акту перевірки як контрольного документа, винесення обов`язкового до виконання припису, притягнення до відповідальності осіб за порушення земельного законодавства. 
ЯК встановлено судом, зміст Порядку зводиться до встановлення факту використання земельної ділянки без правових підстав, визначення розміру безпідставно збережених коштів та організації претензійної роботи щодо їх досудового відшкодування. 
Отже, спірний порядок не регулює питання контролю за використанням земель, а стосується реалізації майнових прав територіальної громади, відтак не є заходом державного контролю за використанням та охороною земель.
Відповідно до статті 140, 142, 143 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. 
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. 
За змістом частини 1 статті 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. 
Згідно із статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Безпідставно збережені кошти, які землекористувачі зберегли у себе внаслідок фактичного користування земельною ділянкою комунальної власності без укладення договору оренди є об`єктом права комунальної власності, а право вимоги щодо повернення цих коштів - майновим правом. 
Статтею 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Спірний Порядок №719-1 має організаційно-процедурний характер та не містить норм матеріального регулювання земельних відносин, що віднесені до виключної компетенції міської ради. Його положення спрямовані виключно на впорядкування діяльності структурних підрозділів та посадових осіб Луцької міської ради з метою забезпечення реалізації майнового права територіальної громади на досудове повернення безпідставно збережених коштів. 
Отже, прийняття вказаного Порядку є формою організації управління об`єктами комунальної власності та здійснення повноважень щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, що відповідно до статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить до компетенції виконавчих органів ради. 
Крім того, відповідно до частини 1 статті 6 Європейської хартії місцевого самоврядування без шкоди для більш загальних законодавчих положень органи місцевого самоврядування повинні мати можливість визначати власні внутрішні адміністративні структури з урахуванням місцевих потреб і необхідності забезпечення ефективного управління, що підтверджує правомірність прийняття оскаржуваного Порядку №719-1.
Відповідно до частини 9 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. 
Враховуючи вищезазначене, прийняття оспорюваного Порядку є власною компетенцією виконавчого комітету Луцької міської ради, а тому міська рада наділена компетенцією, за наявності відповідних підстав, щодо його скасування. Отже, відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави як самостійного позивача.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.11.2025 №719-1 «Про затвердження Порядку відшкодування безпідставно збережених коштів за використання земель комунальної власності Луцької міської територіальної громади».
Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати позицію суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує її обґрунтованість.
Натомість в даному випадку позивачем не підтверджено належними доказами обставин, якими обґрунтовує заявлені вимоги, та не доведено неправомірності рішення, що оскаржується.
За таких обставин, враховуючи те, що в ході розгляду даної справи судом не було встановлено допущення з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства, які б стосувались саме процедури прийняття спірного рішення (Порядку №719-1), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Таким чином, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 13, код ЄДРПОУ/умовний код 02909915) до виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, 19, код ЄДРПОУ 04051327) про визнання протиправним та нечинним рішення, відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. А. Лозовський 

Повний текст рішення складено 29.04.2026.