ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/576/25 Головуючий суддя І інстанції Замікула Б. С.
Провадження № 22-ц/818/2813/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року     м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2025 року, у цивільній справі № 643/576/25, за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
17 січня 2025 року КП «ХТМ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що надає послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води мешканцям багатоквартирних будинків м. Харкова, керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182. Місце проживання відповідачів зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 відтак вони є споживачами послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що надаються мешканцям багатоквартирних будинків.
КП «ХТМ» стверджує, що відповідачу щомісяця направлялись рахунки на оплату наданих послуг, однак через їх несвоєчасну оплату, виникла вказана заборгованість. Крім того, через несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати за надані позивачем послуги, КП «ХТМ», посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3 % річних.
Посилаючись на вказані обставини, КП «ХТМ» просило суд солідарно стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 108353,36 грн, яка складається із: за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.09.2011 по 30.11.2024 в розмірі 85272,15 грн; за абонентську плату зі індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 783,86 грн; за послугу з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 16136,19 грн; за абонентську плату зі індивідуальним договором з постачання гарячої води теплової енергії за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 460,08 грн.
Також просив стягнути інфляційні втрати в сумі 4136,30 грн; 3% річних в сумі 1564,78 грн та сплачений судовий збір.
30 липня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення, у яких позивач вказав, що з урахуванням часткової оплати заборгованості, позивачем здійснено перерахунок заборгованості та разом із поясненнями надано оновлений розрахунок, відповідно до якого заборгованість: за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.09.2011 по 30.11.2024 становить 83733,85 грн; за послугу з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 9743,85 грн.; за абонентську плату зі індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 725,06 грн; за абонентську плату зі індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 в розмірі 426,00 грн. Також просив стягнути інфляційні втрати в сумі 4136,30 грн; 3% річних в сумі 1564,78 грн та сплачений судовий збір.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова 10 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 100329,84 грн, з яких :
-83733,85 грн за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.09.2011 по 30.11.2024; 
-499,80 грн за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.09.2022 по 30.11.2024; 
-9743,85 грн за послуги з постачання гарячої води за період з 01.09.2011 по 30.11.2024;
-17,04 грн за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024;
-інфляційні втрати в сумі 4136,30 грн; 
-3 % річних в сумі 1564,78 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2243 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, у якій просять витребувати у Позивача (КП «Харківські теплові мережі») оригінали банківських виписок по особовому рахунку за період з 01.01.2022 по теперішній час із обов`язковим зазначенням призначення платежу, вказаного платником при здійсненні оплати, для встановлення факту адресності (поточності) оплат, оскільки суд першої інстанції вказане клопотання ігнорував.
Просять рішення скасувати в частині: стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01.09.2011 по 01.04.2017 року, у зв`язку зі спливом позовної давності та відсутністю доказів її переривання (ст. 257, 267 ЦК України); примусового стягнення заборгованості, що виникла після 24.02.2022 року, відповідно до імперативної заборони, встановленої Постановою КМУ № 206 від 05.03.2022 року (для територій активних бойових дій). Встановити відстрочку виконання рішення суду в частині стягнення залишку заборгованості на весь період дії воєнного стану в Україні та протягом шести місяців після його припинення (відповідно до ст. 435 ЦПК України та Постанови КМУ № 206). У разі відмови у наданні відстрочки - надати Відповідачам розстрочення виконання рішення суду строком на 3 (три) роки рівними щомісячними платежами, враховуючи скрутне матеріальне становище сім`ї (статус одинокої матері за ст. 135 СК України та стан здоров`я Відповідача-2).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що судовим рішенням стягнуто з відповідачів заборгованість за комунальні послуги поза межами строку позовної давності.
Вказали, що суд першої інстанції безпідставно стягнув борг за 13 років (з вересня 2011 р.). З урахуванням п. 12 Перехідних положень ЦК України, трирічний строк позовної давності для вимог, що виникли до 01.04.2017 (сума приблизно 19 525,92 грн), сплив ще до запровадження COVID-карантину. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 21.12.2022 (справа № 36/20282/21), здійснення поточних платежів не є визнанням старого боргу та не перериває перебіг позовної давності. Суд помилково трактував поточні оплати як переривання строку. Крім того, згідно з п. 36 Публічного договору КП «ХТМ», оплата адресною (за конкретний період). Свої оплати здійснювали через онлайн-банкінг Приват24, де період оплати (поточний місяць) проставляється системою автоматично.
Зазначили, що заявляли клопотання про витребування у Позивача оригіналів банківських виписок із зазначенням «призначення платежу». Це було критично важливо для становлення факту, що плати були поточними, а не визнанням старого боргу. Суд це клопотання проігнорував, жодної ухвали не виніс, докази не витребував, чим позбавив Відповідачів можливості довести свою правоту. Одночасно зі зверненням до суду було направлено листа до КП «ХТМ» з аналогічним проханням надати акти звірки, підписані листи або інші документи, які б підтверджували визнання заборгованості, а також розшифровку призначень платежів. Позивач відповіді не надав, що підтверджує позицію про відсутність переривання позовної давності. Таким чином, суд, не маючи банківських підтверджень призначення платежів виніс рішення на основі лише внутрішніх таблиць Позивача, які не є банківським документом, чим порушив ст.ст. 12 та 84 ЦПК України.
Вказали, що під час засідання в суді 06.10.2025 Відповідачем 1 наголошувалось на застосуванні Постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яка забороняє примусове стягнення боргів за житлово-комунальні послуги у зонах бойових дій (Наказ № 309). Також у клопотанні Відповідача 2 - ОСОБА_1 від 06.10.2025 чітко заявлено про нехтування Позивачем трирічним строком давності (ст. 257 ЦК України) та прямо зазначено про невизнання заявленої суми боргу. Крім того, у вказаному клопотанні було заявлено про неможливість примусового стягнення боргу в силу дії Постанови КМУ № 206, що підтверджує послідовність нашої позиції протягом усього судового розгляду. Суд не врахував ці обставини, а також факт погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 та її неможливість працювати, що було підтверджено документально. Навіть після вимушеного переїзду з м. Харкова у зв`язку з активними бойовими діями та отримання статусу внутрішньо переміщених осіб (ВПО), попри необхідність орендувати житло в іншому місті та витрачати значні кошти на проживання на новому місці, ми не припиняли намагань сплачувати за послуги теплопостачання в м. Харкові, здійснюючи посильні платежі, що підтверджується платіжними інструкціями за цей період. Позивач сам зняв нарахування за весну 2022 року на підставі рішення Харківської міської ради № 163 від 08.06.2022 та зробив перерахунок за постачання гарячої води на період перебування у статусі ВПО та відсутності у місті. Це є прямим визнанням того, що відповідачі постраждали від війни, а м. Харків є територією активних бойових дій.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення змінити, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за період з 01.09.2011 року по 30.11.2024 року у сумі 100329 гривень 84 копійок.
Однак колегія суддів не погоджується таким висновком суду в частині суми боргу, яка підлягає до стягненню. 
З огляду на фактичне споживання відповідачем наданих позивачем, відповідно до ст. 11 ЦК України між сторонами склалися правовідносини щодо надання та отримання вищевказаних послуг, та у відповідача виникло грошове зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, вони є споживачами послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що надаються мешканцям багатоквартирних будинків.
За вказаною адресою комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» на ім`я ОСОБА_2 відкрито обліковий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до уточненої відомості нарахування і оплати за послуги з теплопостачання, заборгованість за послуги, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , та внаслідок неповної та несвоєчасної оплати відповідачем отриманих послуг, станом на 30.11.2024 існує заборгованість (з урахуванням здійсненого позивачем перерахунку) у розмірі: 83733,85 грн за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.09.2011 по 30.11.2024; 9743,85 грн за послугу з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 (а.с.78-83). 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст.ст. 67,68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
За вимогами п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 (який діяв на момент виникнення відповідних правовідносин між сторонами) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 5 частини 2 статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII (який введено в дію з 01.05.2019) передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
За положенням ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Споживач зобов`язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказаний правовий висновок є незмінним.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами, та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги, зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
КП «Харківські теплові мережі» створене на підставі рішення 16 сесії Харківської міської ради 4-го скликання № 191/03 від 24.09.2003 і є власністю територіальної громади міста Харкова, управління якою здійснює Харківська міська рада. Згідно з рішенням №946 від 30.09.2003 року Харківського міськвиконкому КП «Харківські теплові мережі» визначене виконавцем послуг у житловому фонді з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води у комунальної власності м.Харкова.
Відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», згідно постанові №446 від 30.03.2017 року КП «Харківські теплові мережі» має безстрокові ліцензії на провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), на право провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії.
Також, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Виходячи із приписів ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Так, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» постачає теплову енергію на потреби опалення у багатоквартирні будинки м. Харкова на підставі розпоряджень Харківського міського голови про початок та кінець опалювальних сезонів, а на потреби гарячого водопостачання протягом року, в тому числі за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 20.01.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі є зареєстрованими, що також підтверджується наданими довідками ВПО (а.с.13,14,29,30).
Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що відповідачі відмовлялися від споживання послуг з теплопостачання у встановленому порядку, або з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг суду.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі є споживачами послуг з опалення, що надає КП «Харківські теплові мережі», шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що позивач свої договірні зобов`язання виконав та надав теплову енергію відповідачу, що підтверджується відомостями про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу.
Відповідно до уточненої відомості нарахування і оплати за послуги з теплопостачання, заборгованість за послуги, що надавалися на адресу: АДРЕСА_1 , за період з 01.09.2011 по 30.11.2024 становить 102652 грн. 28 коп. (а.с.78-81).
Згідно матеріалів справи, КП «ХТМ» надаються послуги з централізованого опалення, а відповідачі, в свою чергу, споживають зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань.
Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі наміру споживачів припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, вони не були позбавлені можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мереж теплопостачання, а також звернення до позивача з відповідною претензією, однак відповідних документів з цього приводу до суду відповідачами не було надано.
Оскільки відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовилися від послуг, які надавало їм КП «Харківські теплові мережі», то в них виник обов`язок сплатити ці послуги.
Таким чином, є доведеним позивачем факт не виконання відповідачами обов`язку щодо оплати отриманих послуг.
Позивач просив суд стягнути заборгованість за комунальні послуги за період з 01.09.2011 року по 30.11.2024 року.
Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи та у апеляційній скарзі відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності.
Отже, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги доводи відповідача про застосування позовної давності.
Відповідно до ст. 257, п. 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. 
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.
Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).
Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.
Всупереч норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував аналогічного змісту правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 07.09.2022 у справі № 679/136/21 щодо застосування позовної давності під час дії карантину.
Тому рішення суду підлягає зміні в частині періоду та суми стягнення заборгованості.
Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку про застосування строків позовної давності та стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 02.04.2017 по 30.11.2024 у розмірі 84451,13 грн.
Отже, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за опалення за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2024 року у сумі 84 451, 13 грн. в межах позовної давності
Щодо доводів відповідачів щодо проживання з 28.03.2022 р. за іншою адресою, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 7 Закону Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189) споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. При цьому вказана норма Закону України не стосується послуги з постачання теплової енергії, оскільки навіть при відсутності споживача у приміщенні, його домівка (житлове приміщення чи квартира) опалювалися (послуга з постачання теплової енергії надавалася).
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві інфляційні нарахування та три відсотки річних, нараховані на суму заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, а також у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 сформувала усталену правову позицію про те, що 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України мають компенсаційний (не штрафний) характер, входять до складу грошового зобов`язання, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення, спрямовані на відшкодування втрат від знецінення коштів та плату за користування чужими коштами. Вони не є неустойкою (штрафом/пенею) у розумінні ст. 549 ЦК, тому заборона п. 4 ч. 3 ст. 2 Закону №530-ІХ (карантин COVID-19) на них не поширюється (постанова КЦС ВС від 12.02.2025 №758/5318/23 та ін.).
Крім того, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідачів 3 % річних та інфляційні втрати на суми заборгованості за період з 01.09.2022 по 30.11.2024, що узгоджується з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою було встановлено заборону на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги в період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
Відповідно до вищевказаної постанови, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 “Про облік внутрішньо переміщених осіб” (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Доводи апеляційної скарги та посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», то відповідно до уточненого розрахунку позивача (а.с.78-81), на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022 № 163 зняті нарахування за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
У цій справі, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат було здійснено позивачем за період з за період 01.09.2022 по 30.11.2024, тобто після закінчення періоду що не входить до періоду бойових дій у м.Харкові (24.02.2022 по 31.05.2022), коли таке нарахування було законодавчо заборонено, при цьому грошове зобов`язання відповідачами не було виконане.
Водночас, інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані на заборгованість, яка виникла за період з 01.09.2022 по 30.11.2024 зменшенню не підлягають, оскільки нараховані у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206.
Отже, висновок суду про існування порушення відповідачем грошового зобов`язання на момент звернення КП «ХТМ» з позовом до суду, та право позивача на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, є обґрунтованим та правомірним.
Щодо заявленого клопотання про витребування у позивача оригінали банківських виписок по особовому рахунку за період з 01.01.2022 по теперішній час із обов`язковим зазначенням призначення платежу, вказаного платником при здійсненні оплати, для встановлення факту адресності (поточності) оплат, оскільки суд першої інстанції вказане клопотання ігнорував, колегія суддів відхиляє, з огляду на додаткові пояснення позивача та надання уточненого розрахунку заборгованості (а.с.71-83).
Крім того, з урахуванням часткової сплати відповідачем наданих послуг, вона не була позбавлена можливості надати свої квитанції та свій контррозрахунок. 
Щодо зазначеного не задовільного майнового стану відповідачів у скарзі, то як вбачається з матеріалів справи, то відповідачі не зверталися за отриманням субсидії з підстав відсутності доходу на оплату комунальних послуг, не зверталися із заявами про припинення постачання комунальних послуг в їх житло. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.
За таких обставин рішення суду відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині суми стягнення, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
Що стосується розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду, то це питання у даному випадку не вирішує суд апеляційної інстанції у порядку ст. 267 ЦПК України, яка передбачає, що лише суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Статтею 435 ЦПК України закріплюється право на відстрочення і розстрочення виконання судового рішення. За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання, ч. 1 вказаної статті Кодексу.
Тому з цього приводу зацікавлена сторона має право звернутися до суду першої інстанції з відповідною обґрунтованою заявою, яка розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю, ч.ч. 2, 7 ст. 435 ЦПК України.
Щодо перерозподілу судових витрат.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 82,26%, сплачений судовий збір 3028,00 грн (а.с.1) за подачу позовної заяви в розмірі (3028*82,26/100)=2490,83 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».
За звернення з апеляційною скаргою відповідачем сплачено 3330,85 грн. (а.с.153), та оскільки апеляційну скаргу задоволено на 17,74% з КП «ХТМ» на користь відповідачів підлягає стягненню (3330,85*17,74/100)=590,89 грн.
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 949,97 грн з кожної (2490,83-590,89=1899,94/2).
Таким чином, з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 949,97 грн з кожної .
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 –задовольнити частково.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2025 року-змінити.
Зменшити суму стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 84 451 грн 13 коп. з яких :
-67855,14 грн за послуги з постачання теплової енергії за період з 02.04.2017 по 30.11.2024; 
-725,06 грн за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.09.2022 по 30.11.2024;
-9743,85 грн за послуги з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 30.11.2024;
-426, 00 грн за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.09.2022 по 30.11.2024; 
-інфляційні втрати в сумі 4136,30 грн; 
-3 % річних в сумі 1564,78 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 949 грн 97 коп. з кожної.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 червня 2026 року.

Головуючий   В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.