Єдиний унікальний номер справи № 759/16005/24
Провадження №22-ц/824/748/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Журби С.О.,
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2026 року справу направлено за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 04 квітня 2025 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду та повернути справу до Святошинського районного суду міста Києва для подальшого розгляду.
У визначені процесуальні строки відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення ухвали суду першої інстанції.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що місце реєстрації проживання або перебування відповідача ОСОБА_2 невідоме, відтак вважав за необхідне передати справу на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за місцезнаходженням майна відповідача.
Як вбачається з апеляційної скарги, її доводи фактично зводиться до незгоди із висновками суду першої інстанції за результатами дослідження питання щодо визначення підсудності даної справи.
Даному питанню судом була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що скаржником в апеляційній скарзі висловлюється лише незгода з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, при цьому будь-яких належних аргументів на обґрунтування помилковості оскаржуваної ухвали апеляційна скарга не містить. 
Посилання апелянта на зазначення в позовній заяві адреси відповідача, яка відома зі слів її представника, як на підставу для звернення до Святошинського районного суду м. Києва не може слугувати підставою для визначення підсудності саме за цим судом, оскільки вказана позивачем інформація щодо місця реєстрації відповідача не підтвердилася відомостями, отриманим судом першої інстанції з офіційних джерел.
Так, судом першої інстанції на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України було здійснено всі необхідні дії з метою отримання інформації щодо реєстрації місця проживання відповідача.
Однак, згідно відповіді ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» від 06.08.2024 року, за запитом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такої людини не знайдено.
З відповіді №1082638 від 31.01.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, вбачається, що за вказаними параметрами особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не знайдено.
Водночас, згідно відповіді №109997 від 06.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає будь-яких порушень при винесенні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов правильного висновку про передачу матеріалів справи на розгляд за місцем знаходження майна відповідача до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, з огляду на те що місце реєстрації проживання або перебування відповідача невідоме.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування судового рішення - відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана 

К.П. Приходько