Постанова
Іменем України

13 травня 2026 року
м. Київ

справа № 359/6713/23
провадження № 61-2851св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Говоровою Альоною Ігорівною, на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року в складі судді: Чирки С. С., та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року (повний текст складено 23 лютого 2026 року) в складі колегії: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), в якому просила:
визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» і додаток до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос щодо ОСОБА_1 ;
поновити дію трудового договору з ОСОБА_1 ;
стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року у складі судді Чирки С. С., з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 19 червня 2024 року: 
позов ОСОБА_1 задоволено частково;
визнано незаконним та скасував наказ АТ «Укрзалізниця» і додаток до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 ;
стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 311 021,58 грн;
у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;
допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року:
заяву представника позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково;
доповнено рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 10 квітня 2024 року абзацом такого змісту: «Стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 14 665,20 грн»;
в іншій частині вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
15 квітня 2024 року від представника позивача адвоката Світличного О.С. до суду надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на загальну суму 22 000 грн;
28 травня 2024 року представник відповідача Говорова А. І. подала заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, у якому послалась на те, що позивач попередньо до судових дебатів не робив відповідні заяви та не обґрунтував поважність причин неподання відповідних доказів до закінчення судових дебатів. Щодо матеріальних підстав для відмови зазначає, що в основному договорі сторони погодили, що розмір гонорару буде визначено у додатковій угоді. Проте вказана додаткова угода в матеріалах справи відсутня, а отже вказана обставина свідчить про те, що між позивачем та адвокатським бюро не було узгоджено суму правової допомоги. Також представник зазначає, про не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.в позовній заяві представником позивача Кириченко Р.Ю. було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 16 000 - 20 000 грн. Отже, ще до відкриття провадження у справі представник позивача робив відповідну заяву;
на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача надано копії документів: договір № 668 про надання правової допомоги від 17 травня 2023 року; акт № 1 прийняття-передачі наданої допомоги від 12 квітня 2024 року; прибутковий касовий ордер № 12/04-01 від 12 квітня 2024 року
пунктом 4.2 договору № 668 про надання правової допомоги від 17 травня 2023 року передбачено, що розмір гонорару Бюро визначається сторонами у додатковій угоді до даного договору;
додаткова угода в матеріалах справи відсутня, проте в пункті 4 акту № 1 приймання - передачі передбачено, що відповідно до пункту 4.2 договору, вартість наданої правової допомоги за вказаний період становить 22 000 грн. Вказаний документ підписано ОСОБА_1 та керуючого адвокатським бюро «Кириченко» Кириченко Р. Ю. Крім того, вказаним актом передбачено детальний опис виконаних робіт адвокатом, а прибутковий касовий ордер підтверджує, що позивачка погодила вказаний розмір та сплатив його на користь представника;
суд зробив висновок, що відсутність додаткової угоди не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про прийняття додаткового рішення, щодо стягнення судових витрат, оскільки такі витрати підтверджуються матеріалами справи;
з акту № 1 прийняття-передачі наданої допомоги від 12 квітня 2024 року встановлено, що позивачем понесено документально підтверджені обґрунтовані витрати на правничу допомогу: підготовка та направлення позовної заяви - 5 000 грн; підготовка та направлення письмових пояснень - 3 000 грн; участь у судовому засіданні 08 лютого 2024 року - 2 000 грн; участь у судовому засіданні 28 березня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 05 квітня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 09 квітня 2024 року - 4 000 грн; на загальну суму 22 000 грн;
рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 10 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково, а саме задоволено дві вимоги з трьох заявлених (66,66 %). З огляду на це, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належить стягнути витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 14 665,20 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року:
апеляційні скарги адвоката Говорової А. І. в інтересах АТ «Українська залізниця» задоволено;
рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 10 квітня 2024 року, додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року скасовано;
ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
місцевий суд не врахував положень чинного законодавства та конкретних обставин, які склалися у зв`язку з військовою агресією росії і веденням активних бойових дій на території України, зокрема в Донецькій області, де було розташоване робоче місце ОСОБА_1 , а також зупинення роботи всього відділу, в якому працювала позивачка та з урахуванням особливостей посади старшого ревізора, яку вона обіймала. Відповідач у цій справі довів, що на час видання оскаржуваного наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос про призупинення трудового договору з позивачкою існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто існувала абсолютна неможливість роботодавця надати позивачці роботу;
у зв`язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу про призупинення трудового договору підлягає також скасуванню рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог як похідних від основної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
крім того, представником відповідача подано апеляційна скарга також й на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року. Відповідно до справи, додатковим рішенням на підставі поданої представником ОСОБА_1 заяви про стягнення витрат на правничу допомогу стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 14 665,20 грн. Між тим, враховуючи незаконність ухваленого по справі основного рішення, підлягає скасуванню й постановлене у цій справі додаткове рішення про розподіл судових витрат та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Короткий зміст судового рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року:
касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Світличний О. С. , задоволено частково;
постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про поновлення дії трудового договору змінено та в цій частині викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті постанову в означеній частині залишено без змін.
постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині скасування додаткового рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року та розподілу судових витрат - скасовано та в означених частинах справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;
постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу АТ «Укрзалізниця» і додатку до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос щодо ОСОБА_1 скасовано, в цій частині залишено в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що:
АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й судами не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника -виконувати її;
у справі, яка переглядається, саме незаконні дії відповідача позбавили позивачку можливості працювати, а тому обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі покладається на роботодавця, а не на державу-агресора (частина четверта статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»), так як відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, лише у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Колегія суддів виснувала, що за таких обставин ОСОБА_1 має право на стягнення середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі;
Верховний Суд звернув увагу на таке. Суд першої інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку позивачки, не надав належної оцінки розрахункам заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року, що містяться у матеріалах справи (том 1, а. с. 24, 25), відповідно до яких ОСОБА_1 отримувала виплати, які не входять до складу заробітної плати, зокрема у розрахунку за січень 2022 року до розміру заробітної плати враховано вартість подарунків, однак така складова заробітної плати не може враховуватися при обчисленні середнього заробітку відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України;
за таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду апеляційної інстанції: в частині вирішення позовної вимоги про поновлення дії трудового договору змінити та в цій частині викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті в означеній частині постанову апеляційного суду залишити без змін; в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині скасування додаткового рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року та розподілу судових витрат - скасувати та в цих частинах справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в частині вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу АТ «Укрзалізниця» і додатку до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос щодо позивачки - скасувати, в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу представника АТ «Українська залізниця» задоволено частково;
рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення суду;
стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 311 716,06 грн;
стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 117,17 грн;
стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073,60 грн;
апеляційну скаргу представника АТ «Українська залізниця» на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року залишено без задоволення;
додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
на виконання вимог постанови Верховного Суду від 05 листопада 2025 року колегією суддів здійснено розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 ;
встановлено, що наказом № 389/ос від 01 квітня 2022 року з ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Враховуючи положення статті 235 КЗпП України з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 311 716,60 грн. Суд першої інстанції не звернув своєї уваги на вищенаведені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо розрахунку середнього заробітку, помилково взяв до уваги розмір заробітної плати позивача за січень 2022 року із урахуванням вартості подарунків та дійшов до помилкового висновку щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 311 021,58 грн;
15 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду у якій просив стягнути із АТ «Українська залізниця» витрати на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 надано копію: договору про надання правової допомоги № 668 від 17 травня 2023 року; акту приймання-передачі наданої правової дороги (послуг) від 12 квітня 2024 року; прибуткового касового ордеру № 12/04-01. В акті приймання-передачі наданої правової допомоги зазначено: підготовлено та направлено позовну заяву - 5 000 грн; підготовлено та направлено письмові пояснення по справі 3 000 грн; участь у судовому засіданні 08 лютого 2024 року - 2 000 грн; участь у судовому засіданні 28 березня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 05 квітня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 09 квітня 2024 року - 4 000 грн;
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19);
з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин цієї справи, беручи до уваги, що ця справа не є унікальною та не потребувала значного часу для підготовки позовної заяви та письмових пояснень представника ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн є завищеними та не достатньо обґрунтованими. Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 14 665,20 грн;
доводи апеляційної скарги про те, що представником ОСОБА_1 не було зроблено відповідної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів, колегія суддів відхиляє, оскільки звертаючись до суду із позовною заявою позивач просила вирішити питання розподілу судових витрат та вказано їх попередній (орієнтовний) розрахунок - 20 000 грн. Положення статті 134 ЦПК зобов`язує сторони подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які вони понесли або очікують понести у зв`язку з розглядом справи разом з першою заявою по суті спору. Представником ОСОБА_1 виконано вимоги статті 134 ЦПК та зроблено відповідну заяву про розподіл судових витрат у поданій позовній заяві.
колегія суддів вважала, що додаткове рішення суду від 28 травня 2024 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Аргументи учасників справи

02 березня 2026 року АТ «Українська залізниця» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, яку підписано представником Говоровою А. І., на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року (повний текст складено 23 лютого 2026 року), в якій просило: 
додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року в частині перегляду вказаного рішення у справі скасувати;
відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду;
Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні;
у справі, що розглядається, представником Позивача не дотримано жодної умови подання доказів понесених витрат: 1. докази не подано під час розгляду справи в суді першої інстанції, так само як і в апеляційному провадженні; 2. не зроблено заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час розгляду в апеляційному провадженні про подання доказів після ухвалення рішення;
попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, який зазначений у позовній заяві та в апеляційній скарзі, є виконанням вимог до змісту вказаних заяв по суті, а не виконанням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо заяви про подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи;
у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Однак, вказані поважні причини не були з`ясовані апеляційним судом, що вказує на очевидне порушення наведеного положення процесуального закону;
на цей час відсутній висновок щодо застосування частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України до цих правовідносин, за яких стороною до закінчення судових дебатів у справі не зроблено заяву про подання доказів понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині стягнення з відповідача стягнення витрат на правничу допомогу в розмір 14 665,20 грн. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі.

24 квітня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду 19 березня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 07 лютого 2024 року у справі № 910/216/23; від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

15 квітня 2024 року від представника позивача адвоката Світличного О. С. до суду надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на загальну суму 22 000 грн.

28 травня 2024 року представник відповідача Говорова А. І. подала заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, у якому послалась на те, що позивач попередньо до судових дебатів не робив відповідні заяви та не обґрунтував поважність причин неподання відповідних доказів до закінчення судових дебатів. Щодо матеріальних підстав для відмови зазначає, що в основному договорі сторони погодили, що розмір гонорару буде визначено у додатковій угоді. Проте вказана додаткова угода в матеріалах справи відсутня, а отже вказана обставина свідчить про те, що між позивачем та адвокатським бюро не було узгоджено суму правової допомоги. Також представник зазначає, про не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 надано копію: 
договору про надання правової допомоги № 668 від 17 травня 2023 року; 
акту приймання-передачі наданої правової дороги (послуг) від 12 квітня 2024 року; прибуткового касового ордеру № 12/04-01. 

В акті приймання-передачі наданої правової допомоги зазначено: підготовлено та направлено позовну заяву - 5 000 грн; підготовлено та направлено письмові пояснення по справі 3 000 грн; участь у судовому засіданні 08 лютого 2024 року - 2 000 грн; участь у судовому засіданні 28 березня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 05 квітня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 09 квітня 2024 року - 4 000 грн;

Позиція Верховного Суду

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:
«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/216/23, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
«18. Водночас частиною першою статті 221 ГПК України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
19. Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
21. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач або його представник не подали докази, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до ухвалення апеляційним судом судового рішення, або заяву про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення протягом п`яти днів. Наведене скаржник не спростовує.
22. Доводи скаржника, що він зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги відповідача, що, на його думку, є підставою для відшкодування понесених витрат, є необґрунтованими, адже це була заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікував понести (поніс) у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції (частина перша статті 124 ГПК України).
23. Водночас заяви, яка стосується витрат на професійну правничу допомогу, яка б змістовно висловлювала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат, апеляційні скарги та відзиви на апеляційні скарги відповідача не містять.
24. Аргументи скаржника, що в матеріалах справи були докази, які підтверджують понесення судових витрат, визнаються необґрунтованими, оскільки, як вказує сам позивач, додаткові угоди, в яких було узгоджено фіксований розмір витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції, було надано заявником після ухвалення постанови у справі. Тобто на момент ухвалення постанови у суду були відсутні докази на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції і сторона не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення.
25. Незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення її без розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року в справі № 542/937/23 (провадження № 61-2239св25) зазначено, що «апеляційний суд не врахував, що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

У справі, що переглядається:
апеляційний суд при залишенні без змін додаткового рішення суду першої інстанції вважав, що існують підстави для стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 14 665,20 грн. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що представником ОСОБА_1 не було зроблено відповідної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів, то колегія суддів відхилила ці доводи, оскільки, звертаючись до суду із позовною заявою, позивачка просила вирішити питання розподілу судових витрат та вказала їх попередній (орієнтовний) розрахунок - 20 000 грн. Положення статті 134 ЦПК України зобов`язує сторони подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які вони понесли або очікують понести у зв`язку з розглядом справи разом з першою заявою по суті спору. Представником ОСОБА_1 виконано вимоги статті 134 ЦПК України та зроблено відповідну заяву про розподіл судових витрат у поданій позовній заяві
в апеляційній скарзі відповідач вказував, що представником позивачки не дотримано жодної умови подання доказів понесених витрат: докази не подано під час розгляду справи в суді першої інстанції, так само як і в апеляційному провадженні; не зроблено заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час розгляду в апеляційному провадженні про подання доказів після ухвалення рішення (а. с. 114, том 3);
апеляційний суд не звернув уваги, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання; потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду; 
як свідчить зміст оскарженої постанови апеляційного суду, апеляційний суд відповідних аргументів апеляційної скарги належним чином не проаналізував та не надав на них відповіді, зокрема, з урахуванням висновку, зробленого в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/216/23, чи може бути заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат кваліфікована як заява, яка стосується витрат на професійну правничу допомогу, яка б змістовно висловлювала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат; щодо наявності або відсутності в матеріалах справи обґрунтування причин неподання доказів на підтвердження судових витрат у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Як наслідок оскаржену постанову апеляційного суду в оскарженій частині слід скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині належить скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Говоровою Альоною Ігорівною, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року в частині залишення без змін додаткового рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року про стягнення витрат на правничу допомогу в розмір 14 665,20 грн скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко