Справа № 192/3050/24 
Провадження № 2/192/174/26 
РІШЕННЯ
Іменем України

16 березня 2026 року

Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Ковальчук Н.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Чепіги Є.Ю.,
представника позивача (в режимі відеоконференції) – адвоката Щербаня В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у селищі Солоному Солонянського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за заборгованістю, встановленою рішенням суду,

встановив:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, просить:
стягнути з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1 , користь:
- інфляційні витрати у розмірі 107 862,12 грн за період з 20.07.2018 по 17.10.2024;
- 3% річних у розмірі 26 108,75 грн за період з 20.07.2018 по 17.10.2024;
стягнути з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1 , користь судові витрати, а саме: 
- судовий збір за подання цього позову у розмірі 1339,71 грн; 
- судовий збір за подання заяви про забезпечення позову 605,60 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/6778/17 від 19.12.2017 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 132367,14 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1500,00 грн, витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 3040,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн.
Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист у справі № 204/6778/17 від 26.04.2018 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 138907,14 грн.
20.07.2018 державним виконавцем Солонянського РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Сазановим С.О. було відкрито виконавче провадження № 56813352 за виконавчим листом по рішенню Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/6778/17 від 19.12.2017.
26.09.2018 державним виконавцем Солонянського РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Сазановим С.О. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
26.09.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57304775. 20.07.2021 року між приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. та приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С. було укладено договір про заміщення приватного виконавця.
08.08.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. 
26.01.2022 головним державним виконавцем Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ковальовою Ю.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68338471.
Заборгованість станом на момент відкриття виконавчого провадження № 68338471 становить 138 907,14 грн.
Згідно з відповіддю № 28.2/35595 від 31.12.2024 Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження № 56813352 боржником було сплачено витрати виконавчого провадження та виконавчий збір у повному обсязі, стягнення на користь стягувача не проводилось.
Крім того, згідно із записом у виконавчому документі, приватним виконавцем Мосейко А.Г. 08.08.2021 (в межах виконавчого провадження № 57304775, згідно виконавчого листа) було стягнуто заборгованість у розмірі 11906,14 грн.
Згідно відповіді № 2 від 20.12.2024 приватним виконавцем Осельським Є.С. було доведено, що в межах виконавчого провадження № 57304775 жодних процесуальних дій, окрім винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, ним не вчинювалось.
В межах виконавчого провадження № 68338471: 16.11.2023 було стягнуто 4131,00 грн, 18.09.2024 було стягнуто 80 000,00 грн, 17.10.2024 було стягнуто 42870,00 грн. Таким чином, платежами від 08.08.2021, 16.11.2023, 18.09.2024, 17.10.2024 сукупно було стягнуто заборгованість у повному обсязі, а саме 138907,14 грн.
Оскільки позивач дуже великий проміжок часу не отримувала стягнуті за рішенням суду грошові кошти, то вимушена була понести інфляційні витрати. Таким чином, інфляційне збільшення в порядку ст. 625 ЦК України має розраховуватись за періоди з 20.07.2018 по дати стягуваних платежів, а саме 08.08.2021 року, 16.11.2023 року, 18.09.2024, 17.10.2024 відповідно, тобто у чотири періоди. 
Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, Лист Верховного Суду України від 03.04.97 р. № 62-97р).
Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = (IІ1: 100) х (II2 : 100) х (II3 :100) x ... (IIZ: 100), ІІС - сукупний індекс інфляції, добуток щомісячних індексів за весь період прострочення заборгованості, ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, (порядкові номери індексу інфляції «ІІ2, ІІ3, ...» відповідають кожному наступному місяцю прострочення заборгованості), ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Перший період:
Розрахунок сукупного індексу інфляції за період з 20.07.2018 по 08.08.2021:
ІІс (100,00 : 100) х (101,90 : 100) х (101,70 : 100) х (101,40 : 100) х (100,80 : 100) х (101,00 : 100) х (100,50 : 100) х (100,90 : 100) х (101,00 : 100) х (100,70 : 100) х (99,50 : 100) х (99,40 : 100) х (99,70 : 100) х (100,70 : 100) х (100,70 : 100) х (100,10 : 100) х (99,80 : 100) х (100,20 : 100) х (99,70 : 100) х (100,80 : 100) х (100,80:100) х (100,30 : 100) х (100,20 : 100) х (99,40 : 100) х (99,80 : 100) х (100,50 : 100) х (101,00 : 100) х (101,30 : 100) х (100,90 : 100) х (101,30 : 100) х (101,00 : 100) х (101,70 : 100) х (100,70 : 100) х (101,30 : 100) х (100,20 : 100) х (100,10 : 100)= 1,24420744.
Інфляційне збільшення (нарахування) за період з 20.07.2018 по 08.08.2021 розраховується за формулою: (Інфляційні нарахування) = (Сума боргу) ? (Сукупний індекс інфляції) - (Сума боргу), де: (Сума боргу) – сума простроченого боргу, (Сукупний індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період.
138 907,14 х 1,24420744 - 138 907,14= 33 922,15 грн (інфляційне збільшення).
Враховуючи, що 08.08.2021 з ОСОБА_2 було стягнуто 11 906,14 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 127 001,00 грн (138 907,14 - 11 906,14). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати інфляційне збільшення за період з 20.07.2018 року по 08.08.2021. Таким чином, станом на 08.08.2021 сукупний розмір заборгованості становить 160 923,15 грн, (127 001,00 + 33 922,15).
Другий період:
В наступному, з ОСОБА_2 16.11.2023 було стягнуто 4131,00 грн.
Розрахунок сукупного індексу інфляції за період з 08.08.2021 по 16.11.2023:
(99,80 : 100) х (101,20 : 100) х (100,90 : 100) х (100,80 : 100) х (100,60 : 100) х (101,30 : 100) х (101,60 : 100) х (104,50 : 100) х (103,10 : 100) х (102,70 : 100) х (103,10 : 100) х (100,70 : 100) х (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,70 : 100) х (100,80 : 100) x (100,70 : 100) х (100,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) x (101,50 : 100) = 1,34767536.
160923,15 х 1,34767536 - 160 923,15 = 55 949,01 грн (інфляційне збільшення).
Враховуючи, що з ОСОБА_2 16.11.2023 було стягнуто 4131,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 156792,15 грн (160 923,15 - 4 131,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати інфляційне збільшення за період з 08.08.2021 по 16.11.2023. Таким чином, станом на 16.11.2023 сукупний розмір заборгованості становить 212 741,16 грн (156 792,15 + 55 949,01).
Третій період:
В наступному, з ОСОБА_2 18.09.2024 було стягнуто 80 000,00 грн.
Розрахунок сукупного індексу інфляції за період з 16.11.2023 року по 18.09.2024: 
(100,80 : 100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,40 : 100) х (100,30 : 100) х (100,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,60 : 100) х (102,20 : 100) х (100,00 : 100) х (100,60 : 100) х (101,50 : 100) = 1,07203953.
212741,16 х 1,07203953 - 212 741,16 = 15 325,77 грн (інфляційне збільшення).
Враховуючи, що з ОСОБА_2 18.09.2024 було стягнуто 80000,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 132 741,15 грн (212 741,16 - 80 000,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати інфляційне збільшення за період з 16.11.2023 року по 18.09.2024. Таким чином, станом на 18.09.2024 сукупний розмір заборгованості становить 148 066,92 грн (132 741,15 + 15 325,77).
Четвертий період:
В наступному, з ОСОБА_2 17.10.2024 було стягнуто 42 870,00 грн. 
Розрахунок сукупного індексу інфляції за період з 18.09.2024 по 17.10.2024: 101,80 : 100 = 1,018.
148 066,92 х 1,018 - 148 066,92 = 2 665,20 грн (інфляційне збільшення).
Враховуючи, що з ОСОБА_2 17.10.2024 було стягнуто 42 870,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 105 196,92 грн (148 066,92 - 42 870,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати інфляційне збільшення за період з 18.09.2024 року по 17.10.2024. Таким чином, станом на 17.10.2024 сукупний розмір заборгованості становить 107862,12 грн (105 196,92 + 2 665,20).
Підсумовуючи, інфляційні витрати, понесені позивачем за період з 20.07.2018 по 17.10.2024 року становить 107 862,12 грн.
У позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок здійснюється за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], де: [Проценти] - проценти за користування коштами у визначений період; [Сума боргу] – сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році.
Перший період:
Період розрахунку: з 20.07.2018 по 31.12.2018 - 165 днів.
[Проценти] = 138 907,14 грн (сума боргу) ? 3,000 % (процентна ставка) / 100% ? 165 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 883,81 грн .
Період розрахунку: з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 365 днів.
[Проценти] = 138 907,14 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 4 167,21 грн .
Період розрахунку: з 01.01.2020 по 31.12.2020 - 366 днів.
[Проценти] = 138 907,14 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 4 167,21 грн .
Період розрахунку: з 01.01.2021 по 08.08.2021 - 365 днів. 
[Проценти] = 138 907,14 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 220 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2511,74 грн. 
Таким чином, сукупно за період з 20.07.2018 по 08.08.2021 три проценти річних за заборгованістю ОСОБА_2 у розмірі 138 907,14 грн становлять 12729,97 грн.
Враховуючи, що 08.08.2021 з ОСОБА_2 було стягнуто 11 906,14 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 127001,00 грн (138 907,14 - 11 906,14). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати три проценти річних за період з 20.07.2018 по 08.08.2021. Таким чином, станом на 08.08.2021 сукупний розмір заборгованості становить 139730,97 грн, (127 001,00 + 12 729,97).
Другий період:
Період розрахунку: з 08.08.2021 по 31.12.2021 - 365 днів.
[Проценти] = 139 730,97 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 146 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 676,77 грн .
Період розрахунку: з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 365 днів.
[Проценти] = 139 730,97 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 4 191,92 грн .
Період розрахунку: з 01.01.2023 по 16.11.2023 - 244 дні.
[Проценти] = 139 730,97 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 320 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 3 675,11 грн .
Таким чином, сукупно за період з 08.08.2021 по 16.11.2023 три проценти річних за заборгованістю ОСОБА_2 у розмірі 139 730,97 грн, становлять 9 543,80 грн.
Враховуючи, що з ОСОБА_2 16.11.2023 було стягнуто 4 131,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 135 599,97 грн (139 730,97 - 4 131,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати три проценти річних за період з 08.08.2021 року по 16.11.2023. Таким чином, станом на 16.11.2023 сукупний розмір заборгованості становить 145 143,77 грн (135 599,97 + 9 543,80).
Третій період:
Період розрахунку: з 16.11.2023 по 31.12.2023 - 365 днів.
[Проценти] = 145 143,77 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% х 46 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 548,76 грн. 
Період розрахунку: з 01.01.2024 по 18.09.2024 - 365 днів.
[Проценти] = 145 143,77 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 262 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 3 117,02 грн .
Таким чином, сукупно за період з 16.11.2023 по 18.09.2024 три проценти річних за заборгованістю ОСОБА_2 у розмірі 145143,77 грн, становлять 3 665,78 грн.
Враховуючи, що з ОСОБА_2 18.09.2024 було стягнуто 80 000,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 65 143,77 грн (145 143,77 - 80 000,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати три проценти річних за період з 16.11.2023 року по 18.09.2024. Таким чином, станом на 18.09.2024 сукупний розмір заборгованості становить 68 809,55 грн (65 143,77 + 3 665,78).
Четвертий період:
Період розрахунку: з 18.09.2024 по 17.10.2024 - 365 днів.
[Проценти] = 68 809,55 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 30 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 169,20 грн.
Таким чином, сукупно за період з 18.09.2024 по 17.10.2024 три проценти річних за заборгованістю ОСОБА_2 у розмірі 68 809,55 грн, становлять 169,20 грн.
Враховуючи, що з ОСОБА_2 17.10.2024 було стягнуто 42 870,00 грн, а тому станом на цю дату заборгованість за основним боргом становила 25 939,55 грн (68 809,55 - 42 870,00). Разом з тим, до основної заборгованості слід додати три проценти річних за період з 18.09.2024 по 17.10.2024. Таким чином, станом на 17.10.2024 сукупний розмір заборгованості становить 26 108,75 грн (25 939,55 + 169,20).
Таким чином, 3% річних за весь період прострочення заборгованості (з 20.07.2018 по 17.10.2024) ОСОБА_2 становлять 26 108,75 грн.
Підсумовуючи, інфляційні витрати та 3% річних за простроченою заборгованістю ОСОБА_2 (з 20.07.2018 по 17.10.2024), з врахуванням його платежів від 08.08.2021, 16.11.2023, 18.09.2024, 17.10.2024, становлять 133 970,87 грн (107 862,12 грн інфляційних витрат + 26 108,75 грн 3% річних). 
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов?язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов?язання або одностороння зміна його у мов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов?язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов?язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов?язки можуть виникати з рішення суду.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов?язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу І книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-275915, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов?язання (стаття 625 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі № 910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.
За приписами частини 2 пункту 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14» від 17.12.2013 (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума боргу яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.
Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.08.2019 року у справі № 905/1302/18.
Разом з цим, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов?язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38ц11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нього, ОСОБА_2 , про стягнення інфляційних витрат та 3% річних по заборгованості, встановленій рішенням суду, - відмовити у повному обсязі. 
Відповідач вважає, що обґрунтування і доводи для задоволення позовних вимог є хибними, не базуються на нормах матеріального права, та неправильному застосуванню правових висновків як Великої палати Верховного суду так і Верховного суду до виниклих правовідносин, що є законною, ґрунтовною й достатньою підставою Солонянському районному суду Дніпропетровської області для повної відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідач вказує на те, що яким чином Глава 51 ЦК України, яка регламентує: «Правові наслідки порушення зобов?язання та відповідальність за порушення зобов?язання» може відноситися до відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП - взагалі зрозуміти неможливо, тоді як будь-яких: договорів, угод, зобов`язань, тощо, між ОСОБА_2 та позивачкою взагалі ніколи не укладалося та не існувало. При цьому, сама ж позивачка зі своїм представником в уточненій позовній заяві зазначає, всупереч своїм же вимогам зазначеним в прохальній частині позовної заяви, вказує, що: «Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов?язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать», що взагалі зводить суть заявлених позовних вимог до правової невизначеності й фактичної абсурдності їх викладення у позовній заяві.
Відповідач посилається на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч. 41).
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов?язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).
За ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов?язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду також роз?яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов?язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В постановах Верховного Суду: від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Тому виходячи з викладеного можна зробити висновки, що 3% річних та інфляційні (пеня, тощо) можуть нараховуватися лише у правовідносинах, які визначені сторонами в укладених між ними договорах, угодах, тощо.
Відповідач посилається на те, що позивачем взагалі не доведено наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин в частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки, пені, 3 % річних, тощо за порушення будь-якого зобов?язання, як і не обґрунтовано вказану вимогу у позовній заяві відповідним договором, або ж угодою, тощо, укладеною між позивачем та відповідачем.
Тому, виходячи з вищевикладеного й враховуючи те, що згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) тільки з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, - у повній мірі можна зробити ґрунтовний висновок, що за таких обставин, обов`язок щодо відповідальності за несвоєчасну сплату страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика, з яким укладається відповідний договір страхування, а не страхувальника.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов?язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
При цьому, як зазначає вказана Постанова Пленуму ВВСУ, - положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов?язанням, яке виникає з договірних зобов?язань (винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК України)).
Тобто, навіть на момент подачі ОСОБА_3 та її адвокатом позовної заяви до суду, у відповідача не існувало боргового зобов?язання перед позивачем на підставі будь-яких договірних зобов?язань, які повинні були бути укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому вимоги зазначені як у позовній заяві, так і уточненій позовній заяві до ОСОБА_2 , - по своїй суті є незаконні. Відтак були відсутні підстави для нарахування та стягнення з ОСОБА_2 будь-якої пені, 3 % річних, інфляційних, тощо, тому і не коментуються додані до уточненої заяви розрахунки, як такі, які взагалі не можуть відноситися до правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 та позивачкою. 
Щодо доводів сторони позивача, що нібито положення ст. 625 ЦК України (щодо стягнення 3% річних та інфляційних) можуть виникати, зокрема, і на підставі або ж з рішення суду, то відповідач вважаю, що дані доводи є хибними, й такими, що у повній мірі суперечать чинному законодавству України, так як статтею 625 ЦК України регулюються тільки зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.
Тому, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов?язки можуть виникати з рішення суду, - не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов?язань.
Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства України, про що зазначено в ст. 11 ЦК України, тоді як рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
Окрім того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов?язання, тому на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є свого роду відповідальністю.
Тому, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13).
Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв?язку із завданням матеріальної шкоди в результаті ДТП, тому є всі законні й ґрунтовні підстави для повної відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому, у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, немає підстав і для стягнення з ОСОБА_2 судового збору.
Представник позивачки подав відповідь на відзив, посилається на те, що відповідач вказує, що сплатив заборгованість перед позивачем у повному обсязі, а тому підстави для нарахування йому інфляційних витрат та 3% річних є нібито неправомірними. Однак, як вже було описано стороною позивача в первинному та уточненому позовах, ОСОБА_2 дуже великий проміжок часу не сплачував заборгованість у повному обсязі. Зокрема, рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області у справі № 204/6778/17 від 19.07.2017, набрало законної сили після його невдалого оскарження відповідачем, тобто 17.04.2018, що підтверджується відповідною відміткою в самому рішенні суду першої інстанції та копією постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018. Відтак, саме з цього моменту у ОСОБА_2 виник обов`язок (грошове зобов`язання) перед ОСОБА_1 з компенсації на користь останньої грошових коштів у сукупному розмірі 138907,14 грн. 20.07.2018 року було відкрито перше виконавче провадження з метою примусового стягнення з ОСОБА_2 вказаних грошових коштів.
Представник позивачки звертає увагу, що перша частина вказаної заборгованості (11906,14 грн) була примусово стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 приватним виконавцем Мосейко А.Г. в межах виконавчого провадження № 57304775 лише 08.08.2021. Тобто, перший платіж на свою користь позивач отримала лише після спливу трьох років з моменту ухвалення вищевказаного рішення та відкриття першого виконавчого провадження. Наступний платіж у розмірі 4131,00 грн позивач отримала в межах виконавчого провадження № 68338471 лише 16.11.2023, тобто після спливу ще двох років. Два останніх (найбільших) платежів в межах виконавчого провадження № 68338471 були зроблені ОСОБА_2 лише 18.09.2024 та 17.10.2024, тобто ще через рік. Сукупно ОСОБА_1 отримувала свої грошові кошти протягом шести років, а основі платежі по заборгованості були зроблені лише на шостий рік очікування виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань. Вказане підтверджено відповіддю № 28.2/35595 від 31.12.2024 року Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Враховуючи спрямованість дій ОСОБА_2 та час його «успішного» ухилення від сплати на користь позивача боргу, ОСОБА_1 понесла відповідні інфляційні витрати. 138 907,14 грн на момент 2018 року мали суттєво іншу цінність, ніж ця сума мала на момент повного погашення боргу наприкінці 2024 року. Таким чином, доводи про необґрунтованість нарахування ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3% річних на вищеописану заборгованість є нікчемними.
Представник позивачки також посилається на те, що відповідач заперечує наявність перед позивачем зобов?язань зі сплати інфляційних витрат та 3% річних, оскільки він не укладав з ОСОБА_1 жодних договорів або угод. Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що до правовідносин, які склалися між сторонам не можна застосовувати ст. 625 ЦК України. Вказані доводи відповідача не мають під собою адекватного підґрунтя, адже вимоги позивача, у даній справі, мають своє походження з неналежного виконання відповідачем своїх деліктних зобов`язань в межах справи № 204/6778/17.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Тобто, деліктне зобов`язання є видом недоговірних правовідносин, а тому не потребує наявності між сторонами укладення договору, угоди, тощо.
Таким чином, обов`язок по компенсації ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3% річних не лежить у причинно-наслідковому зв?язку з наявністю/відсутністю між цими сторонами договорів, угод, тощо. Навпроти, такий обов?язок виник виключно через умисну та довготривалу несплату відповідачем боргу по його деліктним зобов`язанням перед позивачем.
Сторона позивача не згодна з доводами відповідача про неможливість застосування до даних правовідносин ст. 625 ЦІК України. Посилання відповідача на застарілу судову практику від 2013 року не відповідають сучасному правозастосуванню вказаної статті.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов?язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов?язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов?язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов?язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов?язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов?язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Стаття 625 ЦІК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов?язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 К України).
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 15.06.2018: У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань.
Більш того, у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов?язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ПК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов?язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов?язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань.
Також представник позивачки вказує, що ОСОБА_2 не висуває жодних заперечень щодо розрахунку заявлених до стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Разом з тим, відповідач зазначає, що не коментує розрахунки позивача через те, що ніби такі вимоги не можуть відноситися до правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . З цього приводу слід констатувати, що заперечень по суті розрахунків наданих позивачем відповідач не висунув. Позиція відповідача зводиться виключно до його принципового, нічим не обґрунтованого, бажання не сплачувати на користь ОСОБА_1 понесенні нею інфляційні витрати, а також 3% річних по довготривалій несплаті заборгованості.
Відповідач у судове засідання не прибув, призначене на 05 березня 2026 року, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судовою повісткою, направленою повідомленням у додаток «Viber», вказаною ним у відзиві на позовну заяву, окрім того судова повістка була направлена відповідачу Укрпоштою та за інформацією на сайті Укрпошти вручена одержувачу.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав.
Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 19 грудня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення у справі № 204/6778/17, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - 132367,14 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1500,00 грн, витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 3040,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.
17 квітня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року – залиши без змін.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року набрали законної сили 17 квітня 2018 року у справі № 204/6778/17.
20 липня 2018 року державним виконавцем Солонянського РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сазановим С.О. відкрито виконавче провадження № 56813352 з виконання виконавчого листа № 204/6778/17, виданого 26 квітня 2018 року за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року.
26 вересня 2018 року державним виконавцем Солонянського РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сазановим С.О. у виконавчому провадженні № 56813352 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
26 вересня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. відкрито виконавче провадження № 57304775 з виконання виконавчого листа № 204/6778/17, виданого 26 квітня 2018 року за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року.
08 серпня 2021 року державним виконавцем приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С. у виконавчому провадженні № 57304775 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
26 січня 2022 року головним державним виконавцем Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ковальовою Ю.О. відкрито виконавче провадження № 68338471 з виконання виконавчого листа № 204/6778/17, виданого 26 квітня 2018 року за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року.
За змістом листа Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.12.2024 № 28.2/35595 на запит адвоката Щербаня В.С., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , щодо отримання коштів згідно з виконавчим листом № 204/6778/17 повідомлено, що 31.12.2024 державним виконавцем Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у зв?язку із тимчасовим припиненням доступу до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, зокрема до автоматизованої системи виконавчого провадження, здійснено перевірку паперових носіїв та архівних даних, які зберігаються у відділі, від 26.09.2018 за ВП № 56813352 боржником сплачено витрати виконавчого провадження та виконавчий збір у повному обсязі, стягнення на користь стягувача не проводилось. Згідно запису у вищезазначеному виконавчому документу приватним виконавцем від 08 серпня 2021 року було здійснено стягнення грошових коштів у розмірі 11906,14 грн на користь стягувача. 26.01.2022 державним виконавцем в порядку ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та присвоєно № 6833847, повідомляємо про надходження коштів на користь стягувача за даним виконавчим провадженням: 16 листопада 2023 року - 4131,00 грн, 18 вересня 2024 року - 80000,00 грн, 17 жовтня 2024 року – 42870,00 грн.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц звернула увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Предметом позову у справі, яка розглядається, є стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 20 липня 2018 року по 17 жовтня 2024 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - 132 367,14 грн, витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1 500,00 грн, витрат на транспортування транспортного засобу у розмірі 3 040,00 грн, моральної шкоди - 2 000,00 грн, які підтверджені рішенням суду.
Отже, зважаючи на предмет спору, наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.
Стосовно розміру заявлених позивачкою до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, а саме інфляційних втрат у сумі 107862,12 грн та 3 % річних у сумі 26108,75 грн, то розрахунок вказаних сум здійснений позивачкою з врахуванням строків сплати відповідачем заборгованості, розміру сплачених коштів та ґрунтується на інформації, наданій органом державної виконавчої служби: 08 серпня 2021 року - 11906,14 грн, 16 листопада 2023 року - 4131,00 грн, 18 вересня 2024 року - 80000,00 грн, 17 жовтня 2024 року – 42870,00 грн.
Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що, 3% річних та інфляційні (пеня, тощо) можуть нараховуватися лише у правовідносинах, які визначені сторонами в укладених між ними договорах, угодах, тощо, проте позивачем взагалі не доведено наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин в частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки, пені, 3 % річних, тощо за порушення будь-якого зобов?язання, як і не обґрунтовано вказану вимогу у позовній заяві відповідним договором, або ж угодою, тощо, укладеною між позивачем та відповідачем.
Суд зазначає, що такі доводи відповідача суперечать наведеним правовим приписам та висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:
постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України);
постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Відповідач також посилається на те, що згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) тільки з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, - у повній мірі можна зробити ґрунтовний висновок, що за таких обставин, обов`язок щодо відповідальності за несвоєчасну сплату страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика, з яким укладається відповідний договір страхування, а не страхувальника.
У зв`язку з цим, суд звертає увагу, що предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, суд постановив рішення про стягнення коштів саме з відповідача та таке рішення набрало законної, а відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачкою доведені обставини, на які вона посилається, натомість відповідач обґрунтованості позовних вимог, в тому числі розрахунку заявлених до стягнення сум не спростував, а тому суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити повністю.
06 листопада 2024 року судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 1225055100:02:001:0478, площею (га): 7.64, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; адреса: Дніпропетровська область, Солонянський район, власником якої є ОСОБА_2 , шляхом заборони відчуження цієї земельної ділянки.
Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати зі сплаті судового збору у сумі у сумі 1339,71 грн та зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 76 - 81, 83, 95, 137, 141, 158, 258, 259, 263 – 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 107 862 (сто сім тисяч вісімсот шістдесят дві) гривні 12 (дванадцять) копійок за період з 20 липня 2018 року по 17 жовтня 2024 року та 3% річних у розмірі 26 108 (двадцять шість тисяч сто вісім) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок за період з 20 липня 2018 року по 17 жовтня 2024 року.
Захід забезпечення позову, застосований ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року щодо накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 1225055100:02:001:0478, площею (га): 7.64, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; адреса: Дніпропетровська область, Солонянський район, власником якої є ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження цієї земельної ділянки, продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням у справі законної сили або може бути скасований за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1339 (одна тисяча триста тридцять дев`ять) гривень 71 (сімдесят одна) копійка та зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (сорок вісім) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 07 травня 2026 року.
Інформація про учасників справи:
позивач:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
відповідач:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Н.В. Ковальчук