ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/2902/25 пров. № А/857/24909/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П. І.,	
суддів:	Димарчук Т.М., Москаля Р.М.,	
 	 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року (суддя Мірінович У.А.) з питань прийняття звіту про виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо зменшення основного розміру пенсії позивача при здійсненні її перерахунку з 86% до 70% відповідних сум грошового забезпечення з 01.02.2023;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити позивачу з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 11/1/14148 від 24.07.2024, виходячи з основного розміру пенсії 86% сум грошового забезпечення, із збереженням доплати до пенсії у розмірі 2000,00 грн з 01.07.2021, відповідно до Постанови КМУ від 14 липня 2021 року № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" та без обмеження максимального розміру, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 вказаний позов задоволено частково. 
З урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.07.2025, суд вирішив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 86% до 70% та застосування обмеження до пенсії максимального розміру десятьма прожитковими установлених для осіб, які втратили працездатність під час проведення перерахунку з 01.02.2023 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №11/1/14148 від 24.07.2024 про розмір грошового забезпечення виходячи з 86% відповідних сум грошового забезпечення та без обмеження пенсії максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2026 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишено без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 без змін.
26.02.2026 позивач подав заяву про встановлення судового контролю за виконанням вищезазначеного судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати письмовий звіт про його виконання. Заяву обґрунтував невиконанням пенсійним органом рішення суду попри те, що воно набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 таку заяву задоволено, а Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зобов`язано подати до суду звіт про виконання судового рішення, ухваленого на користь ОСОБА_1 .
У встановлений судом строк відповідач письмових пояснень не надав.
Відтак ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 вирішено зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області протягом тридцяти днів з дня отримання ухвали подати до суду звіт про виконання рішення суду від 11.06.2025 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.07.2025 у справі № 500/2902/25.
09.04.2026 до суду надійшов звіт про виконання судового рішення, у якому Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 виконано, в результаті проведеного перерахунку розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2026 склав 25950,00 грн. Крім того, Головним управлінням позивачу донараховано пенсію у розмірі 61503,44 грн за період з 01.02.2023 по 31.03.2026, з яких в березні 2026 року виплачено 982,00 грн. Виплата залишку в сумі 60521,44 грн буде проведена в порядку, затвердженому постановою КМУ від 14.07.2025 № 821.
14.04.2026 позивач подав до суду заперечення на звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому заперечив обставини належного виконання відповідачем рішення суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25. Зазначив, що фактично розмір пенсійної виплати з 01.04.2026 становить 25429,96 грн, а не 25950,00 грн, як про це зазначає відповідач. Крім того, позивач звернув увагу, що в листі від 17.02.2026 № 2172-1895/С-02/8-1900/26 відповідач підтвердив розрахунковий розмір пенсії 27368,66 грн, однак виплата пенсії проводиться у розмірі 23610,00 грн з урахуванням норм Постанови № 821. При цьому позивач вважає незаконним обмеження виплати пенсії цією постановою, оскільки відсутність у бюджеті коштів не є поважною причиною невиконання судового рішення.
15.04.2026 позивач подав додаткові заперечення на звіт відповідача, до яких долучив лист Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 08.04.2026 № 5040-4093/С-02/8-1900/26 та інформацію про зарахування пенсійної виплати 03.04.2026 в сумі 25429,96 грн. Звернув увагу на те, що у листі від 08.04.2026 відповідач вказує про розрахований розмір пенсії з 01.04.2026 - 29963,66 грн, проте фактично було виплачено 25429,96 грн.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 в частині здійснення з 01.02.2023 перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №11/1/14148 від 24.07.2024 про розмір грошового забезпечення виходячи з 86% відповідних сум грошового забезпечення та без обмеження пенсії максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум.
Водночас зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подати до суду протягом 3 (трьох) місяців з дня отримання ухвали новий звіт про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 в частині виплати доплати в сумі 61503,44 грн, яка утворилась внаслідок перерахунку з 01.02.2023 пенсії ОСОБА_1 .
Позивач із зазначеною ухвалою не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в частині прийняття звіту боржника та постановити нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подати в цій частині новий звіт, у якому здійснити коректний перерахунок усіх сум за 2024-2026 роки з врахуванням індексації 2024 року та виплатою щомісячної пенсії в сумі 29963,00 грн без обмеження максимумом. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а зроблені ним висновки про часткове виконання судового рішення не відповідають фактичним обставинам справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що однак не перешкоджає перегляду судового рішення відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України.
На підставі положень ст.ст. 311, 312 КАС України, беручи до уваги, що оскаржуване судове рішення прийнято в порядку письмового провадження, а клопотання про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходили, апеляційний розгляд справи здійснюється у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічні за змістом норми закріплено у статті 14 КАС України.
Крім того, згідно із статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, у свою чергу, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/0) звернув увагу на те, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Особливо якщо йдеться про виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах діє від імені держави.
Одним із способів судового контролю за виконанням судового рішення є зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
За змістом положень частини третьої статті 382-1 КАС України встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Особливості прийняття судом рішення за наслідками розгляду звіту про виконання судового рішення регламентуються статтею 382-3 КАС України.
Так, частинами першою, другою зазначеної статті визначено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 382-3 КАС України у разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Половина суми штрафу стягується на користь заявника, інша половина до Державного бюджету України.
Водночас за правилами, передбаченими абзацом 2 частини п`ятої статті 382-3 КАС України, якщо судове рішення стосується здійснення виплат (пенсійних, соціальних тощо), суд може зменшити розмір штрафу або звільнити від його сплати на підставі доказів, які підтверджують відсутність бюджетних асигнувань у суб`єкта владних повноважень та вжиття його керівником всіх необхідних заходів для встановлення таких бюджетних асигнувань, які, на переконання суду, на момент розгляду звіту є достатніми і вичерпними.
Також відповідно до положень частини десятої, одинадцятої статті 382-3 КАС України у разі неподання звіту у строк, встановлений судом, або у разі подання звіту з порушенням такого строку та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.
Якщо суд прийняв звіт про виконання судового рішення, але суб`єктом владних повноважень відповідне судове рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 11/1/14148 від 24.07.2024 про розмір грошового забезпечення виходячи з 86% відповідних сум грошового забезпечення та без обмеження пенсії максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум.
Отже, в межах покладеного судом обов`язку відповідач повинен здійснити з 01.02.2023 перерахунок пенсії позивача з урахуванням сум грошового забезпечення, визначених у відповідній довідці, без обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, а також виплатити різницю між фактично виплаченою сумою пенсії та пенсією, яка належить позивачу до виплати з урахуванням проведеного перерахунку.
Вирішуючи питання про можливість прийняття звіту відповідача, суд першої інстанції врахував, що статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" установлено з 01.01.2023 прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність, в розмірі 2093 гривні.
Таким чином, десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01.02.2023 (дату виникнення спірних правовідносин) складає 20930 грн.
Як слідує зі змісту наданого відповідачем звіту та доданих до нього матеріалів, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.07.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023.
Внаслідок здійсненого перерахунку розмір пенсії позивача склав більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом на 01.01.2023 (20930,00 грн), що свідчить про виконання рішення суду в цій частині.
Водночас суд звернув увагу на те, що у рішенні від 11.06.2025 відсутня кінцева дата перерахунку та виплати пенсії, а тому воно підлягає до виконання безстроково, однак до відповідної зміни законодавства з питань обчислення та виплати пенсій.
Отже, у зв`язку із змінами в законодавстві, які відбулися з 01.01.2024, між позивачем та відповідачем фактично виник новий спір, правова оцінка якого не охоплюється рішенням суду у цій справі.
Колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції погоджується та зазначає, що судове рішення ухвалюється за результатами оцінки тих фактичних обставин та норм матеріального права, які існували на момент виникнення та розвитку спірних правовідносин. Зважаючи на принципи динамічності права та неможливості суду перебирати на себе функції законодавчого органу, судове рішення зазвичай не може визначати правила поведінки сторін на майбутнє без обмеження в часі, оскільки воно не охоплює правовим аналізом обставини, які ще не настали. Захист порушеного права особи судом здійснюється в межах конкретного часового періоду та чинного на той момент правового регулювання.
Зміна законодавства, яка відбулася після набрання судовим рішенням законної сили (зокрема, з 01.01.2024), змінює правове поле для всіх учасників відповідних правовідносин. Запровадження нових законодавчих норм, які змінюють підстави, порядок чи умови обчислення пенсійного забезпечення, створює нові правові підстави для діяльності суб`єкта владних повноважень. За таких обставин, застосування пенсійним органом нових приписів закону до періоду після 01.01.2024 не може розцінюватися як невиконання раніше ухваленого судового рішення, оскільки зазначений новий період виходить за межі предмету судового розгляду та правової оцінки попереднього спору.
Аналогічний підхід узгоджується із сталою практикою Верховного Суду, згідно з якою зміна правового регулювання після набрання судовим рішенням законної сили є самостійною підставою для вчинення органом Пенсійного фонду України нових дій у відповідності до чинного законодавства. Виникнення нових юридичних фактів та зміна законодавчого поля вимагають окремого правового оцінювання, а відтак захист прав особи за новий період, у разі їх порушення, має здійснюватися в загальному порядку, а не через інструменти контролю за виконанням попереднього рішення суду.
Зі звіту відповідача та доданих до нього документів можливо побачити, що на виконання судового рішення у цій справі пенсійний орган перерахував пенсію позивача на підставі на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 11/1/14148 від 24.07.2024, що також не заперечує позивач.
Крім того, у зв`язку з відповідним перерахунком розмір пенсії позивача у спірний період (до наступних змін у законодавстві з питань пенсійного забезпечення) склав не менше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Також внаслідок проведеного перерахунку виникла заборгованість з виплати пенсії в сумі 61503,44 грн.
З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що має місце невиконання рішення суду від 11.06.2025 у справі № 500/2902/25 в частині перерахунку пенсії, що правильно констатовано судом першої інстанції в ухвалі від 20.04.2026.
Доводи позивача про те, що у своїх відповідях відповідач зазначає різні суми пенсії, наприклад, у листі від 17.02.2026 № 2172-1895 - 27 368,66 грн, а у листі від 08.04.2026 № 5040-4093 - 29 963,66 грн, не змінюють висновку суду про те, що в спірний період, який охоплюється прийнятим судовим рішення, яке підлягає виконанню, розмір пенсії позивача був визначений відповідачем з урахуванням довідки та не був обмежений.
При цьому суд зауважує, що судовим рішенням, ухваленим на користь позивача, на відповідача не покладено обов`язку виплачувати пенсію у конкретному розмірі, а тому, у разі незгоди з правомірністю розрахунку пенсії, позивач вправі оскаржити відповідні дії пенсійного органу в установленому законом порядку.
Те саме стосується тверджень позивача про те, що на його картковий рахунок фактично надійшла менша сума пенсії, ніж та, про яку зазначає боржник: ці дії Головного управління, в разі незгоди з ними позивача, також можуть бути предметом окремого оскарження.
Додатково колегія суддів враховує, що, заперечуючи правильність пенсійних нарахувань у конкретних цифрах, позивач своєю чергою не наводить власних розрахунків, які, на його думку, є правильними, хоча має у своєму розпорядженні відповідні протоколи про перерахунок пенсії з необхідними складовими.
Позивач також стверджує, що відповідач штучно занизив суму заборгованості (61503,44 грн), оскільки не включив до неї індексацію за 2024-2026 роки.
Проте колегія суддів вважає такі доводи неприйнятними, оскільки у своїх запереченнях на звіт від 14.04.2026 та додаткових запереченнях на звіт від 15.04.2026 позивач не наводив відповідних заперечень щодо нарахованої суми заборгованості і, як наслідок, вони не оцінювалися судом першої інстанції, а отже, виходять за межі апеляційного перегляду та не можуть впливати на законність та обґрунтованість ухвали від 20.04.2026.
Щодо незгоди позивача із застосуванням боржником Постанови № 821, то такі доводи стосуються виконання судового рішення в тій частині, щодо якої судом першої інстанції звіт ще не прийнято. Тому вони також не беруться до уваги апеляційним судом. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, правильно застосував норми процесуального права, а його висновки відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
З огляду на результат апеляційного перегляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не розподіляються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі № 500/2902/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль  	
Повне судове рішення складено 22.06.26