Справа № 750/1144/26 	Головуючий у 1 інстанції Григор`єв Р. Г. 	
Провадження № 33/4823/351/26 	  	
Категорія - ч. 1 ст. 130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд в складі: 
головуючого – судді Салая Г.А., 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,
захисника - Чикилевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року, 

У С Т А Н О В И В:

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, мешканця АДРЕСА_1 , 

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
Місцевим судом установлено, що 22 січня 2026 року о 06 год 26 хв. в м. Чернігові по проспекту Миру, 16, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку із згоди водія проводився по місцю зупинки за допомогою приладу «Драгер» Alcotest 6820 ARLM – 0221, проба позитивна – 0,46 ‰ (проміле). З результатом не згоден. Повторний огляд на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку проводився в лікаря-нарколога ЧОПНЛ м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 3, що підтверджується висновком лікаря № 94 від 22.01.2026, чим порушив п. 2.9 а) ПДР.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати та закрити провадження по справі на підставі п.4 ст. 247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що місцевий суд формально відмовив у задоволенні клопотання командира 7 патрульної роти, не надавши належної оцінки тому, що позбавлення права керування фактично перешкоджає виконанню бойових завдань та може негативно вплинути на обороноздатність підрозділу. Зазначає, що судом не враховано ту обставину, що відповідно до ст.8 Віденської конвенції про дорожній рух, максимальний рівень алкоголю не повинен перевищувати 0,5 проміле. Не враховано щире визнання вини, позитивна характеристика з місця служби, проходження військової служби під час воєнного стану та відсутність негативних наслідків у вигляді ДТП чи шкоди іншим особам. Вказує, що керування автомобілем мало місце у зв`язку з виконанням ним службового завдання, пов`язаного з обороною держави від збройної агресії російської федерації, оскільки прямував до місця проходження військової служби, виконувати обов`язки, пов`язані із захистом України від зовнішньої агресії, тому відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити з викладених у ній підстав.

За клопотанням сторони захисту у апеляційному суді було допитано свідка ОСОБА_2 , заступника командира в/ч НОМЕР_2 , який пояснив, що 22.01.2026 о 05:45 год він зателефонував ОСОБА_1 та повідомив про необхідність прибути у м. Київ для виконання бойових завдань.

Дослідивши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд доходить висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення. 
У відповідності до ст. 283 КУпАП постанова про адміністративне правопорушення повинна містити, окрім усього, опис обставин, встановлених під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган ( посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Пункт 1.3 ПДР зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1306 від 10 жовтня 2001 року, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Процедура направлення поліцейськими водія для проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння визначена “Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції”, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103. На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України з метою створення нормативно-правового підґрунтя діяльності патрульної поліції та закладів охорони здоров`я наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015 року була затверджена “Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції”.
Згідно п. 6 розділу І вказаної Інструкції… огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, а також лікарем закладу охорони здоров`я. 
Відповідно до пункту 7 розділу II Інструкції…. установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Відповідно до п. 9 Розділу ІІ Інструкції з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 572401 від 22.01.2026 ОСОБА_1 власноруч його підписав (а.с. 3).
Згідно направлення на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме, запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, огляд проведений за допомогою приладу Драгер, результат – 0,46 проміле., з результатом огляду не погодився (а.с. 5).
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції було досліджено відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.
Так, з відеозапису убачається, як зупинено автомобіль під керуванням ОСОБА_1 , повідомлено поліцейськими про ведення відеофіксації та про причину зупинки, а саме водій не користувався показчиками повороту. На запитання поліцейського куди прямуєте, відповів, що на ОСОБА_3 запланована поїдка по службі. На запитання поліцейського чи вживає водій алкогольні напої, останній відповів, що ні. Під час спілкування поліцейський вбачає у водія ознаки алкогольного сп`яніння, а саме, запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, та пропонує водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу “Драгер”, на що водій погодився. Поліцейський розкупорює мундштук, робить контрольний забір повітря, водій здійснює продуття, результат становить 0,46 проміле. Водій з результатом не погодився, тому його було доставлено до медичного закладу на проходження огляду. У лікарні двічі водій здійснював продуття приладу, результати – 0,42 та 0,37 проміле відповідно, про що складено висновок. Поліцейський повідомляє про складання протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП п. 2.9 а) ПДР, роз`яснює права і обов`язки водію, його було відсторонено від керування транспортним засобом. Видно як поліцейські оформляють адміністративний матеріал стосовно ОСОБА_1 , ознайомлюють зі змістом протоколу. 

Долучений до матеріалів справи відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, який отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівниками поліції за допомогою наявних у них технічних засобів, тому є належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення і жодних сумнівів своєї достовірності у суду апеляційної інстанції не викликає.

На думку апеляційного суду, працівниками поліції дотримано порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, передбачений ст. 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395. 

Твердження апелянта про безпідставне не застосування норми міжнародного права при розгляді справи, адже на його думку, результат огляду ОСОБА_1 знаходиться в межах міжнародних норм, де максимальний рівень алкоголю не повинен перевищувати 0,5 проміле і не може свідчити про перебування його у стані алкогольного сп`яніння, є неправильним і являється довільним та хибним тлумаченням норм міжнародного законодавства.
Так, у відповідності до п. 5 ст. 8 Віденської Конвенції про дорожній рух від 08.11.1968 року, яка ратифікована Українською СРСР 25.04.1974 року, в ньому міститься норма про те, що в національних законодавствах країн – учасників Конвенції повинно бути передбачено положення, які стосуються керування транспортними засобами під впливом алкоголю, а також максимально допустимий рівень алкоголю в крові чи у повітрі, що видихається. Зокрема, максимально допустимий рівень алкоголю у повітрі, що видихається, не повинен бути більшим за 0,25 мг на літр повітря, що видихається.
У цьому випадку вказана норма Конвенції не встановлює мінімального рівня алкоголю в крові або у повітрі, що видихається водієм, а навпаки, встановлює його максимальний рівень, за яким, на думку авторів Конвенції, настає алкогольне сп`яніння. Проте, Конвенція про дорожній рух не забороняє національним органам влади встановлювати інші показники рівня алкоголю, менші за 0,25 %о у повітрі, що видихається, що і має місце в Україні, де установлено мінімальний показник рівня алкоголю у повітрі, що видихається водієм - 0,2 %о. Порушень норм національного та міжнародного законодавства при розгляді справи в суді першої інстанції апеляційний суд не вбачає, оскільки лікарем у медичному закладі за допомогою газоаналізатора установлено рівень алкоголю у повітрі, що видихається ОСОБА_1 в 0,42 та 0,37 %о.

Враховуючи, що судом не установлено недотримання працівниками поліції вимог КУпАП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, суд, оцінивши кожен наведений доказ за своїм внутрішнім переконанням, визнав їх належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність достатньою для того, щоб дійти висновку щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за порушення ним п. 2.9 а) Правил дорожнього руху.

Доводи апелянта про те, що він діяв у стані крайньої необхідності, адже прямував до місця проходження військової служби виконувати обов`язки, пов`язані із захистом країни від зовнішньої агресії, слід визнати безпідставними.
Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.
В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, зважаючи на конкретні обставини справи, а також визнаня вини ОСОБА_1 , правопорушення, яке ним вчинено, є умисною суспільно небезпечною дією, а тому зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності. Тому доводи захисника з цього приводу є голослівними та спростовуються наданими у суді першої інстанції.

Апеляційний суд враховує і те, що докази, наявні в матеріалах справи, узгоджуються між собою і підстав для сумніву в їх об`єктивності та суперечливості, як на те вказує апелянт, не вбачається. Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви в об`єктивності оцінки доказів, зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи щодо ОСОБА_1 не надано і не здобуто в процесі апеляційного розгляду, а тому підстави для визнання їх недопустимими відсутні.
Адміністративне стягнення накладене судом з додержанням вимог статті 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеня його вини та в межах санкції частини статті за дане правопорушення. 

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін. 

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Залишити без задоволення апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року
про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП – без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Суддя	Г. А. Салай